530 
Klangfaktorerne äro i hvardera fallet helt annorlunda för- 
delade än i Helmholtz” teori. På lika sätt med alla de an-- 
dra vokalerne i dylika fall, blott med den skilnaden, att 
klyftan mellan teori och verklighet vidgas allt mer, ju högre 
vokalen ligger. Bildas o på grundtonen b' så är ljudrörets 
lägsta möjliga egenton hb”, enligt Helmholtz en af vokalen 
a's mest karaktäristiska toner. Men detta b” måste här: 
tillhöra vokalen u, som ligger lägst när vokalerne bildas på 
samma grundton. Den egenton och den mest förstärkta. 
delton, som verkeligen uppträder i vokalen o, då denne bil- 
das på grundtonen b', måste alltså ligga längre bort från 
grundtonen än egenton och mest förstärkta delton ligga, 
då u bildas på grundtonen f. Ändå längre blir afståndet, då 
a bildas på grundtonen b”. Det är, i få ord sagdt, prak- 
tiskt alldeles omöjligt, att egenton och grundton någonsin 
kunna i någon vokal stämma öfverens, enär ljudrörets läg- 
sta egenton alltid ligger minst en oktav högre än röstban- 
dens grundton. Häraf framgår ojäfaktigt, såsom jag vågar 
tro, att just det som Auerbach betecknat hos Helmholtz 
såsom det , ensamt riktiga", är det afgjordt oriktiga, men 
att deremot det, som han hos mig betecknat såsom det 
oriktiga, i sjelfva verket är det enda möjliga, såvida näm- 
ligen vokalljudet öfver hufvudtaget uppkommer genom sam- 
verkan af ljudrörets egenton och närmast förstärkta delton 
i röstbandklangen; ty som ljudrörets egenton redan då han 
är som lägst öfverensstämmer närmast med första öfver- 
tonen, och sedermera, då han stiger uppåt, närmar sig den 
ena efter den andra af de öfriga allt tätare liggande öfver- 
tonerne, på samma gång han allt mer aflägsnar sig från 
grundtonen, så måste han alltid mest förstärka någon af 
öfvertonerne. Under förutsättning att vokalljudet öfverhuf- 
vudtaget är en klangföreteelse, utgöras alltså de element, 
som bestämma vokalklangen, af grundton och öfvertoner, 
icke af grundton och delton med inbegrepp af grundtonen. 
Helmholtz förklarar, att den mest karaktäristiska to- 
nen i hvarje vokal är af absolut höjd, d. v. s. konstant; 
men han medgifver tillika att denna ton ej alltid kan an- 
