56 
lokaler, ungefär två eller tre tonsteg öfver den vanliga tal- 
tonen och förlägges sålunda till röstskalans midtpunkt, så 
att talaren dervid förfogar öfver lika många toner öfver 
som under midteltonen. ?) 
Vore Helmholtz” uppgift om taltonernes läge riktig, 
skulle äfven den märkvärdiga anomalien ega rum, att qvin- 
nans vokalbildningsförmåga vore mera begränsad än man- 
nens. Ty då mannen, enligt Helmholtz, väl i regeln talar 
på sina lägsta toner, men likväl felfritt kan tala äfven på sina 
högre toner, d. v. s. icke är bunden af några absoluta vo- 
kalgränser i sitt röstområde, skulle deremot qvinnan ovil- 
korligt nödgas uppsöka sina lägsta toner för att kunna tala 
felfritt. Det vore henne förmenadt att uttala vissa vokaler 
på större och kraftigaste delen åf sin tonskala. Denna 
olikhet, som omöjligen kan tänkas stå i något samband med 
könsskilnaden, strider till den grad mot naturens i regeln 
ofelbara harmoni, att hon redan på denna grund måste an- 
ses oantaglig. Kan mannen felfritt tala på sina högre, en- 
kannerligen sina midteltoner, måste qvinnan kunna det- 
samma. 
Härmed Ööfverensstämma slutligen erfarenheterna från 
sångkonstens område. Många sånglärare använda midtel- 
tonerne såsom den grundstomme, på hvilken röstens hela 
tekniska utveckling stödjer sig. De låta för den skull ele- 
verne inöfva vokalerne elementärt på mellantonerne och 
öfverföra dem först så småningom till de högre och lägre 
röstregistren. Och alla dessa sånglärare intyga, att vo- 
kalerne bildas lika normalt af flicka och gosse, qvinna 
och man. 
Midteltonerne ligga lägre ned eller högre upp i skalan, 
allt efter röstomfångets läge. Äfven de röster som tillhöra 
samma art, ha vexlande omfång. Uppgifterna om röstar- 
ternas tonomfång äro derför mer eller mindre afvikande 
från hvarandra. Enligt H. Ch. Koch?) sträcker sig basen 
1) Physiologie der menschlichen Sprache, 1856, sid. 350, 351 
2 H. Ch. Koch, Musikalisches Lexicon, 1865. 
