62 
i stor utsträckning, och de äro af vigt för afgörandet af 
bärigheten hos sjelfva grundidén i den Helmholtz'ska vokal- 
läran. Jag framhöll denna omständighet äfven 1 mina An- 
märkningar 1874, men utan att, som det har tyckts, lyckas 
tillvinna den uppmärksamhet, hvilket jag tillskrifver något 
fel i framställningen. Jag skall nu söka att,på sätt under- 
sökningsmaterialet betingar ställa henne fram i den påtag- 
lighet och betydelse, hon enligt min uppfattning i verklig- 
heten eger. 
En bekant sångteoretiker, G. Engel, har undersökt ljud- 
rörets egentoner, då olika vokaler bildas i olika tämbrer. 
Han har verkstält sin undersökning genom att hviska vo- 
kalen och låta hviskningen omedelbart öfvergå 1 hvissling. 
Engel yttrar: ,,Jag har för min del funnit, genom hviskning 
och hvissling, att vokalerne skjuta sig in i hvarandra, så 
att ett klart u ligger högre än ett mörkt o, ett klart e hö- 
sredan, ett. mörkt ä O:1S. Vv. I följd häraf kan mantockt 
hviskningen gifva åt olika vokaler samma ton, t. ex. a” åt 
Wi och 0,1 eV. åt an y,.e och 2, och tonböjdenrär salmda 
icke, såsom Helmholtz tror, obetingadt identisk med en 
viss bestämd vokalnyans". Samt vidare: ,, Äfven om man 
anser u och o i allmänhet motsvara den mörka, e och ? den 
klara samt a medel-tämbern, så låta dock alla vokaler göra 
sig mörka, klara eller medelklara, och endast derigenom att 
vi bilda u och o äfven i klar, e och 2 äfven i mörk tämber, 
erhålla vi en i sanning uttrycksfull sång. Det är emellertid 
just i dessa yttersta spetsar, som vokalerne skjuta in i 
hvarandra, som ett klart u går högre, har en högre domi- 
nerande ton, än ett mörkt o, o. s. v.' 1) Engel betecknar 
hvarje vokal såsom ett system af grundton och ett begrän- 
sadt antal öfvertoner, bland hvilka en viss är blott för til- 
fället dominerande. , Helmholtz” teori", tillägger han ,,skulle 
icke kunna hänga ihop, om den icke finge stöd af min hy- 
1) Stadien zur Theorie des Gesanges i Reicherts och Du 
Bois Reymonds Archiv fir Anatomie, Physiologie und wissenschaf- 
licehe Medicin, 1869, sid. 317—320. 
