69 
egentonen och mest förstärkta deltonen måste höras olika, 
ett f i förra, ett ce" i senare fallet. Enheten i u-ljudet kan 
derför omöjligt härröra från egentonen och den mest för- 
stärkta deltonen, o. s. v. Slutsatsen blir alltså den, ått äf- 
ven hufvudbestämningen i den Helmholtz'ska vokalläran är 
ohållbar. Vilkoret för dess antaglighet är de i vokalerne 
uppträdande egenton- och deltonseriernas absoluta begräns- 
ning gent emot hvarandra. Endast om till hvarje vokal 
hör en särskild, konstant grupp egentoner och deltoner, 
kan den specifika klangolikheten vokalerne emellan och der- 
med uppkomsten af vokalljudet anses bero af egentonen 
och den mest förstärkta deltonen. Visar det sig deremot, 
att en dylik begränsning i verkligheten icke eger rum, att 
tvärtom hvilken egenton och mest förstärkta delton som 
helst kan förekomma i hvilken vokal som helst, att det är 
för det specifika vokalljudet fullkomligt likgiltigt antingen 
samma vokals klang är alldeles olika, eller olika vokalers 
alldeles lika, så har också den Helmholtz'ska vokalläran 
uppenbarligen förlorat sjelfva den botten, på hvilken han 
stält sig. Detta anser jag mig nu hafva ådagalagt. 
Stöd från annat håll saknar jag dock icke alldeles. 
Hos Köstlin förekommer följande yttrande: ,, Hvad beträffar 
deltonerne anmärka vi, att klangfärgen icke kan bero en- 
samt af dem. Helmholtz argumenterar: likasom styrkan 
beror af svängningsvidden och höjden af svängningshastig- 
heten, så beror klangfärgen af svängningens art och deraf 
betingade gestaltning; en ännan förklaring är omöjlig. Men 
denna slutsats är icke bindande. Man kan blott säga: lika- 
som svängningarnas hastighet och vidd inverka på tonens 
beskaffenhet, så tvifvelsutan ock svängningarnas art och de 
derigenom uppkomna deltonerne Att detta inflytande be- 
står i klangfärgens uppkomst, ännu mer att klangfärgen 
beror endast deraf, kan man ingalunda sluta" 1). I anled- 
ning af mina Anmärkningar 1874 och Helmholtz” svar 1877 
yttrar Trautmann: , Mig synes det icke, att von Qvantens 
1 Karl Köstlin, Aestetik, 1869, sid. 553—554. 
