76 
ståndsdelar af en gemensam företeelseart: ljudet. Tonens 
speciella uttrycksförmåga kan ej ega annan grund än lju- 
dets generella uttrycksförmåga. Hör det till ljudets sjelfva 
natur att uttala det inre lifvet, så måste denna egenskap 
tillkomma alla dess beståndsdelar, hvar i sin mån och rikt- 
ning. Är det verkligen så, hvilket ingen lärer bestrida, att 
tonen, d. v. s. klangen, med dess element, höjd, djup, styrka, 
tämber m. m., närmast uttrycker det subjektiva medvetan- 
det, känslans rörelser, så ledes man med nödvändighet till 
det antagandet, att vokal och konsonantljuden äro de af 
naturen gifna uttrycken för den objektiva uppfattningen, 
tanken, omdömet. Icke så att hvarje särskildt vokal- eller 
konsonantljud skulle betyda eller svara mot något visst före- 
mål eller begrepp, utan så att de i och för sig och i sina 
sammanställningar, föreningar, skilnader, sammansmältningar 
och begränsningar, dels erinra om föremålen, dels formelt 
afbilda tankeoperationerna (språkljudens onomatopoetiska 
sida). Hvarje språkljud är så att säga ett ljudprisma, som 
innebär en mängd möjligheter, hvilka utvecklas allt efter 
de olika relationer, i hvilka det träder hos den personliga 
individen eller folkindividen. Genom nya relationer utveckla 
sedan orden nya uttrycksegenskaper. 
Hvad försiggår då 1 de hviskade vokalerne? 
I sitt bekanta bref till Professor Ernst Bräcke yttrar 
Donders derom följande +). 
Den hviskade vokalen är ett bullerljud med en domi- 
nerande ton, som dock ej i och för sig är betecknande, 
emedan äfven de öfriga toner, som sammansätta bullret, 
bidraga till att bestämma vokalens natur. Den i hvarje 
vokal dominerande tonen är konstant och har samma höjd 
hos män, qvinnor och barn. Bullerljudet är fullt tillräckligt 
att karaktärisera hvarje vokal. Vid röstens tonande öfver- 
täckes det af eller sammansmälter det med röstbandklangen, 
1) Ueber die Natur der Vocale. Erste briefliche Mittheilung 
an Herr Prof. Bräcke von T. C. Donders. Archiv fär die Hollän- 
dischen Beiträge zur Natur- und Heilkunde, 1858, sid. 159—162. 
