88 
förklarade dess mindre bärighet i jemförelse med klangen. 
Blefve den teori, jag nu antydt, bekräftad, skulle vokalljudets: 
uppkomstsätt icke otydligt angifva vokalernes naturliga plats 
bland språkets uttrycksmedel. Men tyvärr lemnar den ännu 
så många motsägelser olösta, att den tillsvidare måste an- 
ses endast som en tvifvelaktig hypotes. Ty huru förklara 
de hviskade vokalerne, då i hviskningen icke förekommer 
någon röstbandklang, således ej heller något förhållande 
mellan egenton och grundton? Ännu mer: huru förklara 
olikheten mellan tvänne vokaler då båda bildas på samma 
grundton med samma egenton, hvarvid naturligtvis för- 
hållandet mellan egentonen och grundtonen är det samma 
i båda? Antingen måste hela hypotesen förkastas, eller 
måste man antaga i vokalbildningen medverkande faktorer, 
som ännu äro oupptäckta. Måhända är ljudrörets olika . 
form för hvar vokal en sådan faktor. 
Slutresultatet af mina anmärkningar är sålunda öfver- 
vägande negativt. Men förhåller det sig icke inom veten- 
skapen såsom inom den menskliga odlingens öfriga områden, 
att det redan är en vinst att aflägsna misstag, emedan deri- 
genom vägen banas till det rätta? Att i någon mån bi- 
draga härtill, är ändamålet med denna afhandling.”!) 
1) Senaste inlägget i vokalfrågan är, såsom jag förmodar, H. 
Pippings Om klangfärgen hos sjungna vokaler, undersökning utförd vid 
Fysiologiska Institutet i Kiel medels Hensens fonautograf, Helsingfors, 
1890. Pipping betraktar sina analyser som objektiva, i motsats till 
Helmholtz, Auerbachs m. feres, hvilka han betecknar såsom subjek- 
tiva. Han ger detta oaktadt icke något nytt uppslag till frågans 
lösning, utan stannar vid samma hufvudresultat som Helmholtz, 
nämligen att vokalerne sammansättas af klangens deltoner och att 
hvarje vokal utmärker sig genom ett eller flere förstärkningsområ- 
den af ,konstant höjd". En sak är att anställa experiment, en an- 
nan att; tillse, hvad experimenten verkligen innebära, hvad de be- 
visa och hvad de icke bevisa. 
— (O) 40 
