145 
d. 20 Mars ,,af högtbepriselig nit för Guds ära", tvångsdop. 
Welstadius, som återi fått detta uppdrag, svarade den 30 
Mars att kronobefallningsmannen var för tillfället borta i 
Stockholm och att han sjelf, Welstadius, fått stor känning 
af vår-febern, som gjort honom nog matt. Dessutom vore 
väglaget mycket svårt; , hvarken är isvägen tillförlitelig, ej 
heller kan man komma landvägen ur socknen för snödrif- 
vor i kärren och bortflutna broar; så att jag nu icke vet 
huru snart mina krafter kunna tillåta mig att taga en så 
besvärlig resa före". Finge han anstånd, så ville han dock, 
när helsan och väglaget tilläte, ,,gerna exponera sina ytter- 
sta krafter.'' 
Konsistorium ville emellertid icke (den 3 April) ,,taga 
på sig det ansvar som följandes vorde, derest barnet på 
Lejondal skulle emellertid genom döden afgå.'' Förordnade 
derför Grundel, som ock enligt bref af d. 18 April for till 
Lejondal och på vanligt sätt med handräckning af krono- 
betjeningen ,,i Herrans namn förrättade döpelseakten uti fyra 
faddrars närvaro, hvilka förut utaf kronobefallningsmannen 
-dertill voro bestälte." — Strax efter förrättades äfven enligt 
befallning af Svea hofrätt urtima ting öfver saken. 
Kort härpå uppträder i detta ärende en ny handlande 
person: den året förut utnämnde nye kyrkoherden i Bro och 
Lossa Jacob Henrik Mörk. Antagligen tillträdde han sitt em- 
bete den 1 Maj 1745, och en månad senare aflät han till 
Hammarin följande bref. 
Högwördige och höglärde Herr Probst. 
Wid första inträdet uti mitt AÄmbete här uppå orten, har iag 
ei; underlåta bordt, at gifva Herr Probsten tilkiänna det tilstånd, 
uti hwilket iag funnit dessa församlingar i anseende til de Nyheter, 
som länge stördt och hindrat des stilla ro. De, som at eij längre 
hålla en församling med oss, engång föresatt sig at aldrig bivista 
den almenna Gudstiensten och försakat alt bruk af de dyra sacra- 
menten, fortfahra ännu uti samma sinnets förbistring. Den enda 
ändring, som man deruti af deras samtahl märka kan, är den, at de 
nu mera eij så uppenbart försmäda al den Gudstienst, som wij uti 
wåra kyrkor förrätta, utan med något mer betänkta utlåtelser alle- 
nast klaga öfwer det missbruk, som många säkra Christna giöra sig 
deraf, hwilka uti de wahbnliga kyrkoöfningars i akt tagande sättia 
10 
