149 
at bryta och afböja sådana sårande skott. Warandes det tillika mär- 
keligit, att då de i sin skrift neka al frukt af deras ämbete, som 
äro i lefvernet anstötliga, neka de ock i sina samtahl al frukt af 
sådana lärare, hvilka, ehuruwäl ostraffeliga i lefwernet, sielf förän- 
drade och uplysta genom nåden både weta och wandra salighetens 
wäg: utwärtes kallade och sända, med bön och waksamhet skiöta 
sitt ämbete: äro wälmenande uti sitt hierta, så framt de eij tillika 
äro utrustade med en Apostolisk anda, såsom en ingiuten gåfwa 
och ett ofehlbart bewis om sin inwärtes och himelska kallelse: öf- 
wer hwilken de förbehålla sig frihet at pröfwa och döma, innan de 
uti någons wård sina siälar förtro kunna. 
Såsom de eij tro sig af andra kunna spisas med lifsens ord, så 
tro de eij eller det de kunna af dem med wälsignelse näras wid nå- 
denes bord. Och ehuruwäl iag nog mödat mig at häfwa dessa stöto- 
stenar, har iag dock derwid måst förnimma, det wilfarelsen ofta är 
kraftig, och tillika at naturen ännu är mäktig hos dem, som ropa 
på nåden: Emedan ensinnighet i sin egen mening, hög inbillning 
om egen kunskap, otolighet,' då det öma af deras meningar röres, 
blygd at ock wid ötfwertygelse erkiänna det minsta fehl och för- 
akt af al underwisning eij äro annat än blotta natursens wärk, och 
sådana hinder, som giöra alt hopp om en lycklig frukt af al möda 
swagt och ringa. Warandes det således lättare at winna än öfwer- 
winna och twinga til en hemlig öfwertygelse än til ren bekiännelse. 
I anseende der til, at deras för åberopade skrift altid såsom et 
oemotsägeligit oracle af dem nämnes och des grunder, såsom orygge- 
liga, war iag wäl i den tankan at genom et skrifteligit swar häfwa 
des styrka. Rådgiorde och härwid med Herr Probsten Hammarin, som 
wäl gillade mitt upsåt, dock af fruktan, at detta torde blifwa et ar- 
bete, widlöftigare än mina fåå lediga stunder på slutet skulle hinna 
at fulfölja: samt at bekymmer det iag eij råkat at i skrifwandet 
bruka al den wahrsamhet, som bör, emot et släkte, som eij söker 
annat än tilfälle att försmäda, har iag låtit det bit in tils hwila. 
Skattande det för min lycka, at iag nu får uti Högwördigste fadrens 
och ÄrkeBiskopens samt Max. Ven. Consistorii händer det tilärnade 
swaret öfwerlemna, at derförut nogare skiärskodas och pröfwas. 
Fast iag således eij är så lycklig at kunna berätta någon ön- 
skeligare frukt af min möda, lefwer iag dock i den ödmiuka för- ' 
tröstning, att Högwördigste fadren och ÄrkeBiskopen samt Max. 
Ven. Consistorium af alt detta nogsamt lärer aftaga, det iag i detta 
wärket eij warit aldeles obekymrad. Skulle och aldrig låtit komma 
så långt an på tiden med en sådan berättelse, så framt iag fådt se 
den minsta skymt af Max. Ven. Consistorii åberopade bref och be- 
fallning af den 14 Septbr. 1743. Kan ock tillika försäkra, det in til 
denna dag mig eij blifwit i händer lämnade flera än 5 el:r 6 af alla 
