289 
öfver andra invecklade frågor, såsom om flyttningsinstink- 
ten;pmJ m. 
Då det nu visat sig att i systematiskt afseende när- 
beslägtade fogelarter kunde inslå olikartade och olika vägar, 
var det tydligt att den upptagna frågan måste undersökas 
särskildt för hvarje urskiljbar form. Under sådana för- 
hållanden måste det anses olämpligt att vid utforskning af 
flyttningsvägarna utgå från de trakter, der man sedan gam- 
malt visste en oerhörd och brokig massa af arter stryka 
fram. Ty då, i följd af terrängförhållandena, de mest olika 
fogelarters vägar här under en kortare sträcka trängas tätt 
tillsamman, blir fogellifvet derstädes, huru omvexlande och 
intressant det än medgifves vara, i stället så mycket mindre 
upplysande för en djupare insigt i fenomenets förlopp. 
Hvarje art svarar nemligen här olika på frågorna: hvarifrån? 
hvarthän? hvarföre?, och så länge intet enskildt svar för- 
stås, blir det hela ett virrvarr, ur hvilket ett medeltalssvar 
begripligtvis hvarken kan eller ens får konstrueras. Det är 
således icke från sådana orter forskningen skall begynna, 
utan från dem, der flyttningarna gestalta sig enkelt. 
De i nyss antydda afhandling framstälda resultaten 
och åsigterna samstämde i hufvudsak med dem, som unge- 
fär liktidigt uttalades från de mest kompetenta håll (v. Mid- 
dendorft, Wallace), och godkändes jemväl af ett icke obe- 
tydligt antal kritiker och ornitologiska forskare. Särskildt 
må framhållas att v. Middendorff sjelf hyste en liknande 
uppfattning och att jag vid personligt sammanträffande haft 
glädjen att öfvertyga mig härom, samt att Radde såsom 
sin erfarenhet från Kaukasus betonat att flyttfoglarnas rikt- 
ningar diktatoriskt betingas af de genomflugna områdenas 
terrängförhållanden. Deremot blef en motsatt mening ut- 
talad af £. F. v. Homeyer (1881) och vann anslutning af 
ett fåtal ornitologer (Hartwig 1885, Gätke 1891). Här är 
dock ej platsen för en redogörelse för de omfattande in- 
läggen i ämnet. 
19 
