383 



icelläni se on tarpeen itselleni, sen tarpeessa ölen itse, sitä 

 tarvitsen itse. Infinitiivin kanssa onkin ,,persoonaton" käy- 

 täntötapa suomenkielessä yleinen : minun tarvitsee tehclä se, 

 läntisissä murteissa myös : minun tarvitsee tehclä sen; mutta 

 itäsuomalaiset kirjailijat, parhaatkin (Oksanen, Aho) kirjoit- 

 tavat murteensa mukaan: mina tarvitsen tehdä sen. 



Intransitiivinen j^Httä on merkitykseltään likeistä sukua 

 edellisen kanssa; esim. mitci siulle pitää mitä sinulle on 

 tarpeen, mitä tarvitset tai tahdot (Suom. Karj.) ; miula musta 

 hehone pidäv (Ven. Karj.). Infinitiivinkin tullessa lisää on siis 

 tarpeellinen asia, ollen oikeastaan subjektina, luonnollisesti 

 ilmoitettava subjektin sijalla: talossa pitää olla Jcaivo (== kaivo 

 on tarpeellinen olemaan talossa) ; näyttelyesinettä pitää seu- 

 rata ilmoitusseteU : minun intää tehdä se (= se on minuUe 

 tarpeen. tehdäkseni). Mutta viimeisen laatuisissa lauseissa, 

 joissa, genetii vi -datii villa, ilmoitetaan myöskin se (persoona), 

 jonka on tarve, velvollisuus tai pakko tehdä jotakin, muut- 

 tuu tämä loogilliseksi subjektiksi ja tarpeellinen asia samalla 

 loogilliseksi objektiksi; ja tästä on seurauksena etta jälkim- 

 mäinen jo hyvin yleisesti läntisissä murteissa ja niiden mu- 

 kaan osaksi kirjakielessäkin saa varsinaisen objektin muo- 

 donkin : minun pitää tehdä sen. Pitemmälle ei tämä liike 

 ole tietääkseni vielä ehtinyt missään suomen kansankielen 

 alalla, vaikka se virossa on jo loppuun suoritettu, niin etta 

 loogillinen subjekti ilmoitetaan nominatiivilla ja predikaatti 

 taipuu sen mukaan: mis ma x>ean tegema, sa peaä tulema 

 j. n. e. Niin kauvan kuin ei suomessa sanota ja kirjoiteta: 

 mi7iä pidän tehdä sen, täytyy meidän siis pitää ennenaikai- 

 sina semmoisia nykyisessä kirjakielessä useinkin tavattavia 

 lauseita kuin : 07i JohtoJcunta hatsonut pitävänsä ottaa esille 

 hysymyJcseii; arvelevat Pankhivaltuusyniehet pitävänsä — 

 — jättää puheenalaisen asian y- ni. 



O bjektin säännöistä tavallisin poikkeus,johon vastikään 

 ölen useaan kertaan viitannut, on se, etta persoonattomissa 

 lauseissa (subjektina tai subjektin määräyksenä olevan) in- 

 finitiivin kokonais-objektina käytetään yksikön akkusatiivin 

 92-päätteistä muotoa päätteettömän asemesta; esim, tämän 



