85 



Om man använder de värden på N^, som fås enligt for- 

 meln (17), kommer detta temperaturgebit för större delen 

 af de i ofvan stående tabell upptagna och äfven för en 

 mängd andra kroppar att falla mycket lågt; sålunda för 

 guld under — 150° G. och för bly i närheten at absoluta 

 nollpunkten. 



Det synes antagligt, att en kropp, som befinner sig i 

 detta tillstånd, hvari grundvibrationerna för dess egna mo- 

 lekyler öfverensstämma med ljusvibrationerna, skall vara 

 särskildt disponerad för att upptaga sist nämnda eller nära 

 stående slag af etervibrationer och i form af ljus åter ut- 

 sända dem; med andra ord: att kroppen skall vara särskildt 

 disponerad för fluorescens och fosforescens. 



Måhända kunna dessa slutsatser bidraga till att för- 

 klara en del af de intensiva luminescensfenomen, som De- 

 vvar ^) samt nyligen äfven E. Wiedemann och Schmidt ^) 

 iakttagit vid mycket låga temperaturer. Molekylernas vibra- 

 tionstal, som enligt de resuhat, till hvilka vi kommit, för 

 flertalet kroppar vid vanliga och högre temperaturer synas 

 vara mindre än Ijusstrålarnes, uppnå vid tillräckligt låga 

 temperaturer de värden, som ljusets vibrationstal hafva. De 

 af molekylarrörelsen hos en kropp förorsakade och med den- 

 samma i afseende å perioden öfverensstäm mande etervibra- 

 tionerna kunna under sådana förhållanden uppväcka ljusin- 

 tryck, såframt de hafva den härför erforderliga intensiteten. 

 Men denna kan åstadkommas af intensiva strålar, hvilka 

 träffa kroppen och antingen direkte förstärka vibrationerna 

 (fluorescens) eller frambringa en potentiel energi, som efter 

 bestrålningens upphörande förorsakar en dylik förstärkning 

 (fosforescens). 



Enligt Dewar skulle emellertid dessa luminescensfeno- 

 men i allmänhet icke förekomma hos rena metaller. 



') Chem. News, 7ö, s. 252, 1894; Beibl., 19, s. 336, 1895. 

 -) Wied. Ann, 56, s. 201. 1895. 



