92 



annars öfverallt i normaleqvationerna uppträdande faktor 2 

 att försvinna. 



Multiplicera vi eqv. (2) med qvadratroten ur deras vigter 



enligt detta antagande eller med y .;- cos d för de båda 



2r 



första och med y ~ cos ö' för de båda sista eqvationerna, 



samt beakta, att d' kan sättas lika med d med stor grad af 

 approximation, så få vi ur dessa eqvationer på bekant sätt 

 enligt minsta qvadratmetoden följande tillskott till de slut- 

 liga normaleqvationerna : 



^~ cos^ ddT-{-^ cos'-^ ddA = (a) 



-rdr — — f/a = O (c) 



k k ^ ^ 



~dQ — j,da — j,dD = (d) 



Qvantiteterna da och dT vexla betydelse för hvarje särskild 

 observation. Eqvationerna (a) och (b) äro därför de slathga 

 normaleqvationerna för bestämmande af dT och da för 

 hvarje enskild observation, då dr och dQ däremot äro att 

 antagas lika för alla observationer inom en stor serie. Vi 

 kunna därför med tillhjälp af (b) eliminera hvarje särskildt 

 da redan ur tillskotten (c) och (d) till de slutliga normal- 

 eqvationerna. Eqv. (b) gifver 



rak' ra' k a'^k , 



~ ka'^ -f k'a' + ka'^ + k'a' ^ " ka''' + k'a^ "^ ' 



som insatt uti (c) och (d) efter några reduktioner lemnar 



