250 



väsendets uppsving, som fört med sig ökadt behof af kraft- 

 foder för hornboskapen; talrika kärrodlingar med hafre så- 

 som lämpligaste åkerväxt äro ock att anteckna såsom bi- 

 dragande till den ökade produktionen, hvartill äfven den sti- 

 gande lättheten att exportera varan medverkat. Gränsen 

 för den allmänna hafreodlingen anges för närvarande af 

 sträckan Uleåborg — lisalmi — llomants. Detta dess egendom- 

 liga förlopp kommer synbarligen icke att blifva bestående. Att 

 hafreodlingen i vestra Finland sträcker sig så mycket mer 

 norrut än i landets östra del är icke en följd af klimat utan tyd- 

 hgen en verkan af den österbottniska järnvägen, som höjt 

 mejeriväsendet i denna del af landet. Med förbättrade kom- 

 munikationer i östra Finland kommer hafre-gränsen därstä- 

 des säkert att stiga. — Norr om polcirkeln ar hafren osä- 

 ker i fråga om mognad; under goda år har den dock mog- 

 nat till och med i Kittilä. Men på många ställen ända 

 upp i nordligaste Lappland odlas hafre till grönfoder. — 

 Utom och jämte den vanliga hafren (Avena sativa) odlas 

 plymhafre (A. oriental/s) på många ställen i landet, enkan- 

 nerligen i dess södra delar, och har denna art mångenstä- 

 des undanträngt den vanhga; dock är den något senare än 

 denna, så att den icke alltid hinner blifva färdig. 



Hvetel är af alla stråsädesslagen det minst betydande i 

 vårt land — i gynsammaste fall stiger skörden däraf i en 

 trakt till par procent af hela skördebeloppet; dess infö- 

 rande i landet torde därför hafva skett ganska sent, då de 

 öfriga vigtigare sädesslagen redan vunnit en viss spridning. 

 Mest odlas hösthvete och det ganska allmänt, fastän icke i 

 stor skala, i sydvestra Finland ungefär upp till Kumo elt och 

 tillfälligtvis på spridda ställen för resten ända upp till Ala- 

 vieska. Hösthvetets vesterländska ursprung kan i betrak- 

 tande af denna utbredning icke betviflas. Ännu mindre vig- 

 tigt är vårhvetet som här och där odlas, mest i sydöstra 

 Finland, där hösthvete ej begagnas; nordligast anträffas det 

 vid Uleåborg. Dess nuvarande utbredning talar snarare för 

 en österländsk än vesterländsk härstamning, men något 

 säkert kan därom icke sägas. 



