2 C. Synnerberg. [XLVII 



sätt, som genom försynens skickelse drabbat kristendomens 

 förföljare. Af äldre romerska kejsare, som uppträdt iientligt- 

 mot kristendomen, nämnas Nero, Domitianas, Decius, Valeria- 

 nus och Aurelianus, delvis i största korthet. Författaren öfver- 

 går snart (kap. 7) till sitt egentliga ämne, en detaljerad skil- 

 dring af förföljelserna under Diocletianus och hans medregen- 

 ter samt närmaste efterträdare. Framställningen, som utmär- 

 ker sig genom ett för den tiden (början af 4:de årh.) ovanligt 

 korrekt och ledigt, till och med elegant språk, är hållen i en 

 lidelsefull ton och gör sig skyldig till betydliga öfverdrifter. 

 Det oaktadt måste arbetet betraktas såsom en historisk käll- 

 skrift af värde, då författaren synbarligen själf upplefvat de 

 händelser han skildrar. 



Hvem denne författare egentligen varit, därom lämnar 

 bokens titel icke någon säker upplysning. Det ligger dock 

 mycket nära till hands att härvid tänka på den bekante kyr- 

 kofadreu Lactantius, hvars för- och gentilnamn äfvenledes 

 voro Lucius Caecilius. Enligfc all sannolikhet uppehöll han 

 sig vid tiden för de diokletianska förföljelserna i Mindre Asien,, 

 där de först togo sin början och där de i följd af de kristnas- 

 talrikhet och de kejserliga hofvens i Nikomedia och Antiokia 

 närhet häftigast synas hafva rasat. Härtill kommer, att kyrko- 

 fadren Hieronymus (de viris inlustr. 80) bland Lactantii skrif- 

 ter nämner ett arbete om förföljelserna i 1 bok (de persecu- 

 tione librum unum) och att en af Lactantii skrifter, afhand- 

 lingen De ira dei, likaledes är tillägnad en person med nam- 

 net Donatus. För öfrigt är att märka, att icke blott enskilda 

 uttryckssätt, utan äfven stilen öfver hufvud företer så många 

 likheter med Lactantii språk, att de som frånkänna denne för- 

 fattarskapet se sig nödsakade till antagandet, att den okände 

 författaren imiterat Lactantius eller möjligen varit lärjunge 

 af honom. 



Det var naturligt, att det så oväntadt upptäckta arbetet 

 skulle mottagas med största intresse. Med rätta såg man däri 

 ett viktigt bidrag till belysande af kyrkans historia under den 

 tid, som närmast föregick Konstantin den stores regering och 

 kristendomens officiella erkännande vid sidan af den gamla 

 statsreligionen. De viktigare kja-kohistoriska fakta, som där 

 meddelas, finnas visserligen omnämnda i Eusebii kyrkohistoria 



