N:o 6] Åbo-editionen af Lactautii De movtibus persecutorum. 5 



editionen hade han beslutit att fullfölja afsikten att utgifva 

 sina kritiska ströftåg (criticas velitationes). Den nämnda edi- 

 tionen hade visserligen i några fall gått både honom och Cu- 

 periis i förväg genom samma konjektarer, men dessa hade 

 sålunda endast vunnit i tillförlitlighet. — I företalets slutord 

 tycker man sig förnimma ett återljud af Sveriges stormakts- 

 tid, när det säges : „må ungdomen, för att icke låta vilseleda 

 sig däraf, att denne författare häftigt klandrar den omsorg om 

 krigsväsendet, som hos Diocletianus var en nödvändighet, ihåg- 

 komma, att Lactantius på annat ställe (div. inst. VI, 20) höge- 

 ligen misstagit sig, då han helt och hållet fördömer krig mel- 

 lan kristna. Hvem ville väl gifva honom rätt i en så absurd 

 åsikt (quis igitur eum in re tam absurda sequi velit ducem)?" 

 Äfven rörande detta ämne ställes en utförligare behandling i 

 utsikt (de his fortasse alibi agam pluribus). 



Slutligen meddelas Testimonia et Judicia, hvilka, utom 

 det omnämnda stället hos Hieronymus, bestå bland annat af 

 utdrag ur den franska och den engelska editionens förord samt 

 ur tvenne till Oolumbus skrifna bref, det ena från Nic. Hein- 

 sius d. 20 jan. 1680, däri den nya franska editionen påpekas,^ 

 det andra från Cuperus d. 3 okt. 1682, som uppmuntrar Oolum- 

 bus att utgifva De mortibus (quod de Lactantio edendo cogi- 

 tas, recte facis). 



Själfva texten, som består af 52 kapitel, upptager p. 1 — 

 77, noterna omfatta p. 78 — ^236; titelblad, dedikation och före- 

 tal liksom rättelserna i slutet äro utan paginering (tills. 14^4 

 ark -|- 9 blad, liten 8:o). Texten är tryckt efter den af Balu- 

 zius i hans upplaga intagna redaktionen, i hvilken de flesta 

 af handskriftens fel och bristfälligheter bibehöllos och sam- 

 manhanget genom asterisker betecknades såsom defekt. På 

 några få ställen har Oolumbus infört egna rättelser, hvaremot 

 de flesta och viktigaste emendationerna meddelas i noterna,^ 

 som äfven i andra afseenden äro bokens värdefullaste del. De 

 bestå, utom af de textkritiska anmärkningarna, af språkliga 

 iakttagelser och, enligt tidens sed, af lärda utläggningar och 

 undersökningar, till hvilka texten ger anledning. Dessa sist- 

 nämnda växa stundom ut till små afhandlingar, hvilka förfat- 

 taren ibland af bryter med sitt vanliga „ verum de his pluribus 

 fortasse alias" eller med en ursäkt att bristande tid nu icke 



