6 C. Syanerberg. [XLVII 



medger att utförligare behandla ämnet. Härvid ådagalägger 

 han emellertid stor lärdom och beläsenhet, klart omdöme och 

 mycken skarpsinnighet samt viker icke alltför mycket åt sidan 

 "från sitt ämne eller förlorar sig i onödiga detaljer, hvarför 

 hans noter ännu kanna läsas med nöje. Till belysande af 

 språkliga egendomligheter har Columbus alltid till hands lämp- 

 liga parallellställen från andra författare, i synnerhet från Lac- 

 tantii öfriga skrifter, hvarigenom han lämnat icke oviktiga 

 bidrag till fastställande af dennes identitet med författaren till 

 De mortibus. Häri hade han dock till någon del en föregån- 

 gare i Baluzius. Beaktansvärda äro äfven de latinska bibel- 

 citaten, och Columbus är den förste, som genom att påpeka 

 en språklig öfverensstämmelse i början af kap. 33 med Mackab. 

 II 9, 5 riktat uppmärksamheten på den sakliga likheten i inne- 

 hållet mellan dessa tvenne ställen.^) På det förra skildras 

 med hopande af vidriga detaljer den gräsliga sjukdom, för 

 hvilken kejsar Galerius skulle ha fallit offer, på det senare 

 Antiochus Epiphanes' likartade sjukdom, i hvartdera fallet med 

 den påföljd, att de af den svåra sjukdomen angripne ång- 

 rade sina missgärningar. Ofverdrifterna i De mortibus kunna 

 möjligen förklaras däraf, att författaren ville öfverbjuda sin 

 förebild, när han låter en af kristendomens mest lidelsefulla 

 förföljare drabbas af samma öde som judarnes plågoande. I 

 detta fall synes Columbusjcke varseblifvit det tendentiösa i be- 

 rättelsen, hvilket däremot icke undgått honom i det som kap. 

 7 berättas om Diocletianus. Af den långa noten till 44, 5 fram- 

 går tydligt sträfvandet att förena öfvernaturliga tilldragelser, 

 som icke fingo betviflas, med en nykter kritiks fordringar; där, 

 liksom på andra ställen, ger sig äfven författarens humana och 

 anspråkslösa karaktär tillkänna, i det han säger: „sed veniam 

 mihi dent altius haec rimari et excutere soliti, si non satis 

 perite videor in his versari", och litet längre fram talar han 

 om „viris me partibus multis doctioribus". I utredningen af 

 rent historiska frågor hade han en grundlig föregångare i den 

 lärde Baluzius, men äfven på detta område rör sig Columbus 



^) Angående Mackabeernas II b. säger Columbus icke utan sannolikliet 

 till 1, 4: „C[ui liber quo loco habeatur a doctis haudnescio: assidue tamen eum 

 legisse videntur Cbristiani teniporibus persecutionuni ob argumcnti conve- 

 nientiam". 



