y:o 18] Coinmeudones legation till Danmark och Sverige. 1561. 15 



Hans Helighet anhålla om entledigande från mitt stift" ^). 

 Detta märkliga bref afslutar Commendone med en anhållan 

 att, i händelse resan till Sverige blir af^ ett nytt breve måtte 

 ntfärdas till konungen af Sverige, emedan det han medfört 

 icke bär iiskareringens sigill ^). 



Sin egentliga mening uttalar legaten denna gång icke 

 tydligt, men fem dagar senare, den 10 maj, för han rent 

 språk. 



Han föreslår nu att beskickningen till Sverige skulle 

 anförtros åt den legat som är destinerad till storfursten af 

 Moskwa. Efter att i ett krig med Ryssland ha förlorat 

 en stor del af Finland, hade slutligen konungen af Sverige 

 så ödmjukt bett om nåd, att han till och med återfått det 

 af ryssarna eröfrade landet, hvarefter förhållandet mellan 

 Sverige och Moskwa blifvit synnerligen godt. Konungen af 

 Sverige fruktade tsaren och gjorde alt för att vara honom i 

 lag. På detta skulle man bygga. Tsarens försök att träda 

 i relation med Rom, hans begäran att den Helige Fadern 

 ville tilldela honom konungatiteln, hans avancer i fråga om 

 en kyrkounion ^) voro en borgen för att kurians legat kunde 

 räkna på ett godt emottagande i Moskwa. Det var antag- 

 ligt att likasom Commendone af kejsaren erhållit en råds- 



' ) „V. S. llln^o, sa che solo per non poter patire il mare supplicai a 

 Nosfro Signore per la rinunzia clella mia chiesa." Detta skedde då Commen- 

 done råkade i onåd lios Caraffa. Eegimombytet räddade honom dock såväl 

 trän nödvändigheten att afstå från sitt stift och dess inkomster, som från den 

 ännu svårare obligationen att sjövägen — ty stiftet utgjordes af en ö — be- 

 gifva sig dit. 



^) Commendone till Borromeo den 5 Maj 1561. Vat. Bibi, Barber. lat., 

 5798, fol. 52. 



^) Att storfursten af Moskwa skulle ,. anhållit att päfven skulle tilldela 

 honom konungatiteln" var en missuppfattning: storfursten hade städse fordrat 

 att denna titel såsom den enda riktiga skulle erkännas honom vid alla diplo- 

 matiska underhandlingar. Hvad åter beträffar förslaget om en kyrkounion 

 sä låg till grund för det hela ett af de mest fräcka begrägerier historien vet 

 att förmäla. I april 1547 hade Iwan afsändt en viss Hans Schlitte till Tysk- 

 land för att därstädes för tsarens räkning värfva: „wohlgelnlirte Leut die Schrifft 

 latemischer uncl teufscher Zimgen \col lie^men", samt allehanda handtverkare. 

 Schlitte lyckades samla ihop etthundratjugutre personer och var just pä väg att 

 inskeppa sig i Lubeck med sitt sällskap dä Svärdsriddarene, hvilka icke pä 

 något vilkor ville tillåta att Ryssland skulle civiliseras, utverkade Schlittes 



