N:o 23] Miuitamia piirteitä nykyajau plauktontutkimuksesta. 17 



„Uber die Bestimmung des Planktons öder des im Meere trei- 

 benden Materials an Piianzen und Thieren" (1887), ei soveltune 

 tämän esitelmän puitteisiin. Huomautettakoon vaan, etta sub- 

 jektiivisen arvioimisen sijaan koskien planktonin ja siinä olevien 

 lajien paljoutta Rensen on esittänyt täsmällisiä, objektiivisiin 

 mittcmlcsiin perustuvia menettelyjä. Käytetään planktonin ko- 

 koamiseen hienoimmasta silkkiharsosta (n. s. Miiller-gaze n:o 

 20) tehtyä, määrätyllä tavalla rakennettua planktonhaavia, joka, 

 kun sen nostaa tunnetusta syvyydestä ja määrätyllä hitaudella 

 kohtisuorasti vedenpintaan, siivilöi vesipatsaan, jonka koko 

 voidaan määrätä. Haaviin kerääntynyt sisällys eli plankton- 

 joukko huuhdotaan säilytysnesteeseen ja mittaamalla sitte labora- 

 tooriossa sen volyymi, tai paino, tai tilastollisesti, laskemalla eri 

 organismilajien yksilöitten runsaus, voidaan niinmuodoin jom- 

 moisellakin tarkkuudella laskea vedessä olleen planktonin tiheys 

 eli määrä. 



Hensen edellytti — useita asianhaaroja huomioonottaen 

 m. m. aaltojen tasottavaa vaikutusta — etta planktonin kvanti- 

 tatiivinen paljous meressä samaan aikaan olisi verrattain suu- 

 rilla aloilla hy vin tasainen. Täta johtopäätöstä myöhempi 

 kokemus yleensä on vahvistanut. Melkoisempia epätasaisuuksia 

 planktonin paljoudessa tavataan merivirtojen reunoissa, missa 

 kaksi vesilajia eri alkuperää toisiaan köhtaavat, ja erittäinkin 

 rannikkovesissä, joissa voi toisinaan nähdä pelaagisten eläinten 

 joukkoryhmittymisiä eli n. s. zoohorrentteja. Suari merkitys 

 tälle käsitykselle planktonin tasaisesta levenemisestä on ollut 

 Hensen'in johdolla v. 1889 „ National" -laiw alla. tehty retki At- 

 lantin valtamerelle. Retki ansaitsee tässä muutenkin mainitse- 

 mista runsaitten tieteellisten tuloksiensa vuoksi koskien plank- 

 ton-elimistöjen, niin hyvin eläimellisten, kuin myös siihen saakka 

 laiminlyötyjen kasvillisten, levenemisestä Atlantin eri osissa. 



Hensenin ja uudempien tutkimuksien mukaan voimme nyt 

 piirtää seuraavan yleiskuvan planktonin merkityksestä meren 

 elämässä. 



Pääasiallisena ravintolähteenä meren suurelle eläimistölle 

 eivät ole pohjalla kasvavat suuret ja pienet kasvit niinkuin 

 merihaiira (Fucus), Laminaariat y. m. ruskeat ja punaiset levat 

 tai meriruoho (Zostera) y, m. monisoluiset kasvit. Verrattuna 

 meren äärettömään alaan tämä kasvillisuus on supistettu ver- 



