258 Morten P. Porsild. 



Smag er netop ikke »med Maade«; der indsamledes tværtimod vældige 

 Koste, og derved truedes de to Arter særlig med Undergang, især da 

 denne Art Gederams som bekendt slet ikke sætter Frugt i Grønland. 

 Det stod mig klart, at jeg burde forsøge at gøre noget for at værne 

 i det mindste disse to Steder, og jeg forelagde Sagen for daværende 

 Inspektør for Nord-Grønland, nuværende Direktør for Administrationen 

 af Grønland, Hr. Daugaard- Jensen, der raadede mig til at forhandle 

 med Befolkningen derom og at tilbyde Godhavns Kommunekasse et 

 lille aarligt Bidrag, for at det kommende Kommuneraad, der jo ogsaa 

 skulde være lokal Underøvrighed, kunde faa den Pligt at skride ind, 

 hvis den eventuelle Fredningsvedtægt ikke blev overholdt. Jeg indbød 

 saa alle Husherrerne til et Møde Efteraaret 1909, søgte at forklare 

 dem Sagen og mine Ønsker (»I véd, at jeg ikke efterstræber Jeres 

 Sæler, men Planterne er mine Sæler« . . . .) og stillede mit Tilbud til 

 Kommunekassen; men de ældste erklærede paa de andres Vegne, at 

 Fredningen vilde gøre et saa ringe Indgreb i Befolkningens Interesse, at 

 man ikke vilde modtage noget Vederlag derfor, man vilde hellere ganske 



<LyuiU(mifi пшгаМ Camâna nMUoâor-lar- 



■ 71 сас/шмг е1гсиал1а/гы£сг S) 3).Л éf! 

 Fig. 3. En af Plakaterne. 



frivilligt imødekomme mit ringe Ønske. Kommuneraadets Indblanding 

 var overflødig, thi hver Husherre garanterede for sin Husstand. Jeg 

 burde selv se efter, at Fredningen overholdtes o. s. v. Dog udtaltes 

 et bestemt Ønske, at de fredede Partier skulde tydelig afmærkes og 

 forsynes med Opslag, der angav, hvad man ikke maatte gøre. 



Det sidste skete den paafølgende Vinter. Mit Udkast: »Godhavns 

 Husherrer har lovet Stationen, at« o. s. v. omredigeredes under 

 min Fraværelse i Danmark af de Grønlændere, der skar Plakatens 

 Ordlyd i Træ, til det mere kategoriske: »Dette er Stationens Areal. 

 Her maa ikke samles Blomster, skæres Tørv, samles Lyng 

 eller Bær.« For lettere at gennemføre Sagen, havde jeg udtrykkelig 

 sagt, at Fredningen ikke skulde medføre Forbud mod Færdsel de 

 paagældende Steder, paa Jagt eller for at tilse Fælder. 



I Engelskmandens-Havn er det fredede Parti kun det smalle Stykke 

 Lavland mellem Havstok og Klipper, c. 200 m langt og 10 — 50 m bredt; 

 Klipperne og Terrassen med Kilderne ovenfor er nemlig ikke truede. 

 Af Østerli er fredet c. 350 m, d. v. s. saa langt som der tidligere har 

 været Krat eller frodig Hede. Ovenfor ligger der et Stykke med nogle 

 interessante Urtelier, der vel ikke er truede og næppe heller nogensinde 



