16 KJELLMAN, NORRA ISHAFVETS ALG FLORA. 
jämte Fucaceer förekomma i största mängden. I Finmarken 
och, enligt hvad jag af Kleens uppgifter trott mig finna, äfven 
i Nordlanden på öppna delar af kusten, der bottnen inom lito- 
ralregionen bildas af långsamt sluttande berghällar, finnas ofta 
Florideer i större mängd: Rhodomela lycopodioides, Polysiphonia 
wrceolata, RBhodymenia palmata, Halosaccion ramentaceum, Gigar- 
tina mamillosa, Cystostocloniwm purpuwrascens och Porphyra laci- 
niata. Dock växa här äfven i myckenhet åtskilliga icke Flo- 
rideer såsom Chordaria flagelliformis, Monostroma arcticum, Spon- 
gomorpha spinescens m. fl. Rikedom på gröna alger, ehuru i 
mycket brokig blandning med såväl Florideer som isynnerhet 
Fucoideer, hysa sådana områden af litoralregionen, hvilka äro 
rika på fördjupningar, som under ebb hålla sig fylda med vat- 
ten... Detta gäller såväl om Finmarken, som enligt Kleen 
om Nordlanden. Han säger!: »Af de observerade arterna (i 
Nordlanden) förekommer allra största. delen 1 den s. k. fjeren, 
eller området mellan högsta och lägsta vattenståndet, dels och 
företrädesvis i de vattensamlingar, som hafvet vid ebbtid qvar- 
lemnar uti de öfverallt förekommande håligheterna, dels på 
den tidtals blottade klippan.» För dessa delar af litoralregio- 
nen i Finmarken synas mig följande arter kunna uppgifvas 
såsom isynnerhet karakteristiska: Corallina officinalis, (på hvil- 
ken sitta fästade Muyriotrichia filiformis, Chantransia Daviesii 
och secundata), Lithothamnion polymorplum, Hildbrandtia rosea, 
Chondrus crispus, Ceramiuvm rubrum, Punctaria plantaginea, Ilea 
fascia, Dictyosiphon foemiculaceus, Enteromorpha intestinalis, Mo- 
nostroma Blyttii (med Ectocarpus confervoides och Myrionema stran- 
gulans), Spongomorpha arceta och wncialis, Cladophora glaucescens 
och gracilis (med Myrionema strangulans, små Ectocarpus- och Py- 
laiella-arter). Stundom uppträda jämte dessa mindre Fucus- 
arter: F. distichus, F. Vinearis, F. filiformis, F. miclonensis, i 
hvilket fall dessa ofta äro de förherskande; i andra fall är det 
Enteromorphor, Cladophoreer och Monostroma Blyttii, som genom 
sin större individmängd göra sig mest gällande. 
Om alltså vid Norges Ishafskust litoralvegetationen å ena 
sidan icke kan sägas vara likformig, så är dock dess differen- 
tiering icke så långt gången, att den kan anses tillhöra mera än 
en mera skarpt utpräglad algformation — Fucacéformationen. 
I de öfriga delarne af Ishafvet, der en mera rik och isyn- 
nerhet på Fucaceer rik litoralvegetation finnes, är säkerligen 
1 Kleen, Nordl. Alg., sid. 7. 
