VEG A-EXPEDITIONENS VETENSKAPLIGA ARBETEN. 63 
samlingar från Grönland, hvilka jag haft tillfälle att granska. 
Fucus edentatus och Antithamnion Pylaisei äro äfven kända från 
samma del af Ishafvet. I hvilken grad af ymnighet de här 
förekomma, är icke ännu kändt. Aterstå alltså endast tvänne 
arter, som hittills icke med säkerhet anträffats i Ishafvet norr 
om deras uppgifna amerikanska fyndort: Fucus miclonensis 
och Phyllaria lorea, den förra sådan jag uppfattar arten, ej 
någon egentlig ishafsalg, den senare deremot känd från andra 
af polarhafvets mest arktiska delar. Möjligt är, att Fucus ni- 
clonensis, så väl den som af mig upptages under detta namn 
från Norska polarhafvet, som den, hvilken J. G. Agardh uppger 
finnas vid New-Foundland, Spetsbergen och Grönland, icke 
är något annat än en bland de många former, under hvilka 
Fucus evanescens uppträder eller att Fucus miclonensis från New- 
Foundland, såsom J. G. Agardh anser, är identisk med den 
från Grönland och Spetsbergen hemförda Fucusform, hvilken 
jag trott mig böra betrakta såsom en varietet af den i Is- 
hafvet allmänt utbredda Fucus evanescens. Hvad Phyllaria lorea 
angår, så gifves, så vidt jag kan finna, ingen rimlig anledning 
antaga, att den haft sitt utvecklingscentrum vid New-Found- 
land eller att den kommit dit söderifrån, utan kan man säker- 
ligen med ganska stor bestämdhet antaga att den liksom de 
öfriga här ifrågavarande arterna har sitt ursprung och ut- 
vecklingscentrum 1 Ishafvet. 
Med undantag af dessa arter äro de öfriga, som Ishafvet 
har gemensamma med norra Atlanten, kända antingen ute- 
slutande från Atlantiska oceanens europeiska kust eller såväl 
härifrån som ifrån Amerikas nordostkust. Bland dessa finnes 
ett ej obetydligt antal inom Ishafvets rent arktiska delar och nå 
här mycket höga breddgrader, hafva en vidsträckt utbredning, 
uppträda ofta i stora individmassor, med få ord äro att räkna 
bland det arktiska Ishafvets mest karakteristiska algformer. 
Följer man dessas utbredning mot söder finner man, att nå- 
gra bland dem upphöra strax söder om Ishafvets gräns, eller 
gå endast några få latitudgrader söder om poleirkeln och is- 
gränsen eller åtminstone, ehuru allmänna och yppiga i Is- 
hafvet, söderut blifva allt sällsyntare och allt mindre stor- 
växta och frodiga. Dessa omständigheter synas mig tyda 
derpå, att dessa arter haft sitt ursprung i Ishafvet och här- 
ifrån utbredt sig till Atlantiska hafvets nordligare delar. BSå- 
som goda exempel på dylika arter kunna följande anföras: 
Halosaccion ramentaceum, känd från alla Ishafvets delar, myc- 
ket ymnig i vissa, t. ex. i östra delen af Grönlands-hafvet. 
