VEGA-EXPEDITIONENS VETENSKAPLIGA ARBETEN. 115 
åtskilliga af sista ordningens grenar i vissa fall förlängas och 
antaga en cylindrisk form. Om dylika exemplar påminner 
visserligen den form, som jag ofvan karakteriserat under namnet 
Aezilis. Från denna skilja de sig dock genom större groflek, 
i allmänhet mycket sparsam och särskildt mera regelbundet 
fjäderlik förgrening och derigenom, att de flesta smågrenarna 
hafva det för den typiska C. officinalis utmärkande utseendet. 
Från denna afviker f. flexilis genom alla delars större spädhet 
och böjlighet, genom oregelbunden, mycket riklig förgrening, 
hvilket har till följd, att de öfre grenarna bilda täta knippen. 
Åtminstone upptill, till sin öfre del, äro grenarna cylindriska och 
sluta ej sällan i en njurlik, på öfre sidan konvex, på den undre 
plan fästskifva, hvars öfre kortikalceller äro isodiametriska, 
de undre åter parallelipipediska, anordnade 1 solfjäderlikt ut- 
gående rader. I bohuslänska skärgården har jag icke sett 
någon med denna identisk form, ehuru växten här är myc- 
ket varierande. Här uppträder den ofta på sådana lokaler 
som dem, på hvilka jag funnit f. flexilis vid Norges nordkust. 
I så fall antager den ofta ett från det typiska afvikande utseende. 
Den blir förkrympt, oregelbundet, men också tillika sparsamt 
förgrenad. Med C. elongata Ellis öfverensstämmer den genom 
sin finlek, men afyiker från den genom förgrening och öfver- 
vägande trinda ledstycken. Deremot synes den vara identisk 
med den form af C. officinalis, hvilken Ruprecht i Alg. Och. 
sid. 345 omnämner såsom funnen vid Ryska Lappmarkens och 
Cisuralska Samojedlandets kuster, möjligen ock med den för- 
krympta, rik- och fingreniga form, hvilken Magnus iakttog 
vid Glesver nära Bergen (Magnus, Nordseef., sid. 70.) 
Den form, för hvilken jag föreslagit namnet robusta, är i 
de flesta afseende den föregåendes motsats. Från denna lik- 
som från den typiska formen skiljer den sig genom betydli- 
gare storlek och i synnerhet större groflek och genom sin mera 
oregelbundna och sparsamma förgrening. Lederna äro trinda, 
cylindriska eller svagt tunne-lika. Hufvudaxlarna och första 
ordningens biaxlar, såväl de grenbärande som de grenlösa, 
hafva sin största tjocklek vid midten och afsmalna så väl 
mot spetsen som mot basen, men starkare mot basen. Gre- 
narna af sista ordningen äro deremot jemntjocka, icke såsom 
hos typisk C. officinalis starkt afsmalnande mot basen. Till 
färgen är den mera starkt rosenröd än hufvudformen och 
denna färg bibehåller den vid konservering längre än denna. 
Några reproduktionsorgan har jag ej funnit. 
Möjligen är denna växt rätteligen att betrakta såsom en 
