VEGA-EXPEDITIONENS VETENSKAPLIGA ARBETEN. 153 
man med Plocamium coccineum, fäst på snäckskal. I polarhaf- 
vet funnen endast steril. 
Utbredning. "Tillhör polarhafvets atlantiska florområde. 
Fyndort. Arten är tagen af Kleen i Norska polarhafvets 
södra del vid ögruppen Giver i Nordlanden. 
POLYSIPHONIA URCEOLATA (Lightf.) Grev. 
Fl. Edinb. p. 309. Conferva urceolata Lightf. in Dillw. Intr. p. 82. 
f. typica. 
Descr. Polysiphonia urceolata « urceolata J. G. Ag. Spec. Alg. 2, p. 970. 
Fig. » a Harv. Phyc. Brit. t. 167. 
Exsicc. 3 > Aresch. Alg. Scand. exsicc. N:o 68. 
f. roseola Ag. (J. G. Ag.) 2 
1. ce. p. 971; Hutchinsia roseola Ag. Spec. Alg. 2, p. 92. 
Descer. Polysiphonia urceolata & roseola J. G. Ag. 1. c. 
Fig. 3 formosa Harv. Phyc. Brit. t. 168. 
Eqxsice. » roseola Aresch. Alg. Scand. exsicc. N:o 69. 
Syn. Conferva stricta Wg. Fl. Lapp. p. 512. 
Polysiphonia pulvinata Gobi, Algenfl. Weiss. Meer. p. 25, excl. syn. 
roseola Post. et Rupr. Ill. Alg. p. II; sec. Gobi, 1. c. ' 
, >»  Nyl. et Sel. Herb. Fenn. p. 74. 
D urceolata Croall, Fl. Disc. p. 459; ex parte. 
» > Dickie, Alg. Sutherl; 2, p. 191: 
; > Gobi, Algenfl. Weiss. Meer. p. 26. 
Kleen, Nordl. Alg. p. 13. 
Anmärkning vid formbegränsningen. Enligt hvad jag sett, 
finnes det i polarhafvet endast tvänne former af denna art, af 
hvilka en är identisk med den, hvilken Areschoug utdelat 
i Alg. Scand. exsiec. N:o 68 under namn P. urceolata, den 
andra åter med den växt, som blifvit kallad P. roseola. Kleen 
uppger visserligen, att i Norska polarhafvet ett par andra for- 
mer, f. patens och f. formosa, skulle förekomma, men i de sam- 
lingar, han härifrån hembragt, som äro rika på exemplar af 
P. urceolata, finnes det icke några exemplar, som jag anser 
kunna hänföras till de så benämnda varieteterna. Visserligen 
visa somliga exemplar afvikelser sins emellan, men utan att 
dock afvikelserna från den typiska formen äro så utpräglade, 
att det är möjligt att draga någon gräns. Några i mycket 
från typisk P. urceolata afvikande exemplar finnas, men den 
egendomliga utbildning, dessa hafva, torde snarare böra be- 
traktas såsom en bildningsafvikelse än en formskilnad. Dessa 
äro tätt tofslika, gröfre än typiska exemplar; de öfre hufvud- 
grenarna bära täta, qvastlika grenknippen, hvilkas smågrenar 
äro korta, grofva, tillbaka- eller vinkelböjda, tätt sammanslutna 
och sammanbundna med hvarandra genom egendomliga fäst- 
