137 
Öfverensstämmelsen är icke fullständig, hvilket ju icke hel- 
ler var att förvänta, men dock sådan, att eqv. (12) torde 
få anses approximatift gällande för qvicksilfver. 
3. 
Teoretiska betraktelser. 
Den inre friktionen hos en vätska måste stå i nära 
samband med molekylarattraktionen. Så långt som dennas 
verkan sträcker sig, 'så långt måste äfven det inflytande 
sträcka sig, som en vätskemolekyl vid sin rörelse omedel- 
bart utöfvar på de närliggande vätskepartiklarna. Af orsa- 
ker, som framgå af det följande, tror jag mig ega rätt 
att åntaga, att molekylarattraktionens verkningssfer hos en 
vätska i allmänhet betydligt minskas, då vätskans tempera- 
tur stiger, och att detta utgör en hufvudorsak till den 
starka inverkan, som temperaturen utöfvar på den inre 
friktionen hos de flesta vätskor. 
Låtom oss med m och m" beteckna tvenne molekyler 
af en vätska, hvilkas afstånd från hvarandra är r. Emel- 
lan m och m' existerar då en attraktion /£, hvilken hastigt 
minskas, då r ökas. Kraften / antages omvändt proportio- 
nell med någon positiv potens p af r, så att man kan sätta 
(13) CS 5 
y. 
hvarest y är en positiv storhet, som antages konstant för 
samma vätska. I följd af temperaturen existerar hos hvarje 
kropps molekyler en sträfvan att aflägsna sig från hvaran- 
dra, hvilken man under namn af värmerepulsion eller värme- 
tryck kan åtskilja från den med elasticiteten sammanhän- 
gande molekylarrepulsionen och hvars tillvaro hos vätskorna 
bevisas af ångbildningen. Denna värmerepulsion kan upp- 
fattas såsom en kraft, hvilken i likhet med molekylarattrak- 
tionen verkar utefter föreningslinierna mellan molekylerna, 
men i motsatt riktning, och som ökas, då temperaturen sti- 
ger. Emellan molekylerna m och m”" kan således i följd af 
