59 



fattningen af Martials vidlyrtiga historiska dikt inåstc liafva 

 infallit under de närmaste åren efter Karl VII:s död; vi miss- 

 taga oss säkert icke om vi förlägga dess börjande redan 

 till 1460. Däremot är det oss naturligtvis svårt att säga när 

 arbetet afslutades, men omdömen, som Martial fällor om 

 den nya regeringen, gifva vidhanden, att denna rakt tillräck- 

 ligt länge för att kunna bedömas. Hvarför arbetet icke 

 bekantgjordes tidigare är lätt att inse om man betänker, 

 hvem som följde Karl VII på tronen: det öfverdrifna lofpri- 

 sandet af företrädarens regering och egenskaper och isyn- 

 nerhet de nyssnämda omdömena om hans efterträdare, hvilka 

 voro alt annat än vänliga, skulle sannolikt icke altför mycket 

 hafva behagat Ludvig XI. Däremot räknade Martial, när 

 han dedicerade sitt vackra manuskript till Karl VIII, på denne- 

 romantiskt anlagde monarks håg för dikt om ridderliga brag- 

 der och fosterländsk häfd. 



Det omtalade vidlyftiga värket står ensamt i sitt slag 

 inom Martials produktion. Hufvudinnehållet i hans öfriga 

 arbeten är af två slag, världsligt-erotiskt och religiöst. 



De religiösa dikterna äro skrifna mot slutet af Martials 

 lif. Danse macahre des femmes torde — oaktadt ett af de 

 manuskript, hvilka innehålla poemet, är dateradt 1474 i na- 

 tionalbibliotekets stora handskriftskatalog — härstamma från 

 seklets sista år. Tillika med „la Reine" och „la Duchesse" 

 figurerar där nämligen „la Régente" och det är svårt att tro 

 att härmed skulle menas någon annan än Anne de Beau- 

 jeu, Karl Vllhs bekanta syster, som förde regeringen un- 

 der hans minderårighet. „La vieille damoyselle" bär som 

 hufvudbonad en „hermin", medan de andra damerna hafva 

 den fyrkantiga mössa, som begagnades under Ludvig XII:s tid,, 

 och döden talar spefullt om den gamla jungfruns föråldrade 

 hufvudbeklädnad. Då „le hermin" ännu var i bruk vid Karl 

 den djärfves hof, måste väl den tid, då blott gamla män- 

 niskor buro den och man gjorde narr af den, infalla om- 

 kring 1500. Bruket att afsluta stroferna med en vers som 

 innehåller ett ordspråk, är också karaktäristiskt för fjorton- 



