70 



m. m.; ingenting godt har hon gjort honom med ett ord. 

 Nu ångrar hon sig, säger sitt „confiteor" och begär att få 

 absolution. Hon emottages: „vous soyez la trés-bien ve- 

 nue", och le beau pére försäkrar, att kärleksguden skall för- 

 låta henne och att det skall bli henne förunnadt att rädda 

 från döden en „kristen" som guden vill behålla vid hf. 

 Och nu får hon af „Chappellain d'amours" en mängd råd 

 huru hon skall bära sig åt, huru hon skall undvika Reffus 

 och Dangier, fridstörarena i kärlekens rike, huru hon skall 

 använda sina ,,fem sinnen" för att vara sin adoratör i lag 

 och hvilka goda värk hon skall göra för att blidka guden. 

 Sedan får hon ytterligare bedja om förlåtelse och lofva att 

 aldrig mera göra tel folours. Emellertid måste hon undergå 

 ett straff för hvad hon gjort: hon får aldrig opponera sig 

 mot kärleksgudens bud, måste öfverlämna sig helt och hållet 

 åt sin älskare, måste sjunga fyra visor om kärleken och 

 sist lofva att icke upplåta sitt hjärta för alla som hon ser, 

 utan vara trogen mot den ene. 



Det faller genast i ögonen, att dikten till sitt innehåll 

 är starkt befryndad med L'amant rendu cordelier. Liksom 

 där kommer här en älskande till en af kärleksgudens högre 

 förtroendemän för att bikta sig och erhålla tröst i sina li- 

 danden, liksom där förlänas här bot mot att vissa löften, 

 förestafvade af biktfadern, afläggas. I La confession åter- 

 går emellertid den biktande till kärlekens tjänst, i L'amant 

 rendu cordelier afsäger han sig alla värdsliga fröjder och 

 klär sig i cordelierens kåpa. Den viktigaste åtskilnaden är 

 dock den, att i sistnämda dikt den lidande mannen icke 

 kommer till priorn i klostret „ä Tobservance d'amours" för 

 att bedja om tillgift för sina synder, utan emedan han vill 

 draga sig tillbaka från ett lif som för honom varit fullt af 

 en ringaktad kärleks alla förödmjukelser, medan ,,den sköna 

 tärnans bekännelse" är en ångerfull bikt för hvad hon för- 

 brutit sig mot den, som troget älskat henne. Men skiljak- 

 tigheten är af den egendomliga art, att den fastmer närmar 

 dikterna till hvarandra. Framställes i den ena den hård- 

 hjärtade damens ånger öfver hvad hon förbrutit så är den 



I 



