101 



ner i samma art. Ämnet har af Martial varierats på tusen 

 olika sätt och han utvecklar i sjelfva värket en ganska an- 

 märkningsvärd förmåga att bereda sina läsare omväxling, 

 iinnande på nästan alla områden af det dagliga lifvet stoff 

 för behandling i det syfte han eftersträfvar. Några af de 

 skildrade äfventyren äro för öfrigt hopsatta med en icke 

 ringa talang för novellistisk komposition; särskildt må på- 

 pekas det med älskaren i hönsburen, en historia som med 

 sin djärft burleska komik icke är utan att röja en viss an- 

 klang åt Boccaccio. ^) Framställningssättet är i allmänhet 

 högst fängslande ; stilen är — påtagligen till en stor del tack 

 vare prosaformen, som Martial med godt omdöme valt — 

 flytande, liflig och frisk, rik på originella och realistiska vänd- 

 ningar och liknelser, hvilka stundom öfverraska genom nä- 

 stan barocka men ganska komiska språng frän högre rym- 

 der till lägre. 2) Men ofta höjer sig Martial därjämte till 

 mera poetiska rymder, såsom när han talar om kärlekens 

 hälgd, om kyssens Ijufhet och om hur åsynen af vackra blom- 

 mor och grönt gräs drifver bort melankoliska tankar. ^) — 



*) Jfr t. ex. sjunde novellen på åttonde dagen i Decameron — 

 den unge älskaren som får stå i snön och frysa (Bibi. class. econ. II 

 s. 206 ff.) Samma detalj i Martials fyrationionde dom. 



*) Utom hvad som i detta hänseende ofvan citerats må ännu 

 anföras t. ex. utslaget i tjuguförsta domen: „ . . . que ceste dame sera 

 tenue pour toute recompense de donner a sondict amy demandeur de- 

 myedouzaine de baisers bien assis, dont chascun d'iceux pourra durer 

 autant qu'on mettroit å dire un De profundis & Fidelium"; eller be- 

 skrifningen i tjugunionde domen på en dams sorg öfver att hennes till- 

 bedjare vändt sig till en annan ;, . . . car tousjours sans cesse pense å 

 luy, son cueur luv fremit, et luv viennent plusieurs vomissemens qui 

 tressouvent la font esvanouyr; elle crache sang ä gros morceaux meslez 

 de grande ordure, qui est grand pitié . . . Elle ne vit et n'est souste- 

 nue que de souspirs: et ne boit que de 1'eaue de larmes, les iambe 

 luy commencent ä peller, les ongles luy cheent." 



*) Tjugunionde domen, där en pessimistisk och hypokondrisk 

 älskare blir dömd att en månad hållas i en vacker trädgård för att bli 

 glad igen; han får ej störas af sorgset sällskap utan hans dam skall 

 vara med honom och afhålla alla tankar på det som kunde väcka hans 

 melankoli till lifs, såsom nå pengar och rikedomar. 



