Ill 



Eddastuclier. 



Föredrag vid Yetenskapssocietetens årshögtid d. 29 april 1SS9 



af 

 A. O. Freudenthal. 



Det är knappast något tidsskede i de nordiska folkens 

 lif, som gifvit anledning till så motsatta uppfattningar och 

 omdömen som vikingatiden. Forna dagars häfdatecknare 

 voro altför benägne att offra på den krigiska ärans altare 

 för att taga det så noga med sådana bisaker som mord 

 och brand, plundring och ödeläggelse, och hvad särskildt 

 de nordiske historieskrifvarne angår, var deras patriotism 

 ett starkt hinder för deras klarsynthet samt gjorde dem 

 mera benägna att öfverskatta och beundra än att opartiskt 

 granska och oväldigt döma. Att poeterna följde samma 

 stråt, är än mindre att undra öfver: för dem hägrade denna 

 tid som en de ridderliga bragdernas och äfventyrens period, 

 den var chevaleriets tidehvarf i Norden, och medvetet eller 

 omedvetet lånade de från den romantiska riddardiktningen 

 månget drag, månget uttryck, som tillämpadt på nordens 

 ^ikingar hade mycket litet historiskt berättigande. 



Det kom emellertid en annan lifsåskådning, som på 

 alla områden gjorde sig mer och mer gällande och genom 

 reaktionens makt äfven på det nu ifrågavarande gick något 

 längre än som vederbort. Man hånlog åt uppfattningen af 

 vikingalifvet såsom en ridderlig äflan efter krigisk utmärkelse 

 och äfventyr, man såg fastmer i vikingatågen endast och 

 allenast isjöröfveri drifvet som näringsfång > och i följd däraf 

 i vikingarne en hop kulturfiendtliga barbarer, som i de råaste 



