221 



mande kullurinllytelser, såiii nu strömuiado in (rån inång 

 liåll, och å den andra genom en om ofantlig nationell lifs- 

 krait vittnande förmåga att pil de laderneärfda kulturelemen- 

 ten inympa och med dem assimilera dessa nya beståndsdelar 

 utan att låta sig af dem beherskas. Tvärtom! Det är nu, 

 som den för alla germanska folk gemensamma äldre run- 

 skriften omdanas och får sitt specifikt nordiska utseende, 

 det är nu, som inom ornamentiken utbildas en för norden 

 egendomlig stil, den s. k. > fornnordiska stilen», med sina 

 från runstenarne och den äldre medeltidens norska träkyrkor 

 väl kända präktiga drakslingor, ocli det är nu, som äldre 

 Kddans högstämda och djupsinniga kväden diktas. Dessa 

 tre århundraden, det 8:de, 9:de och 10:de, hvilka utgöra det 

 tidehvarf, som af arkeologerna benämnes den yngre järn- 

 åldern och i historien är bekant under namnet vikingatiden, 

 kunna därför med rätta kallas en viktig och ärofull period 

 i nordens fornhistoria äfven utan att man öfverskattar de 

 krigiska bragdernas betydelse. Att under denna samma tide- 

 rvmd äfven de politiska och sociala förhållandena i Nordens 

 då uppstående trenne konungariken vunno nödig fasthet, 

 att inre fred, all utvecklings vilkor, omsider grundlades och 

 betryggades, att våra älsta lagar sannolikt hafva sin rot och 

 sitt upphof i dessa tiders rättssedvänjor, att slutligen den 

 eviga sanningens religion, vår kristna lära, då först predi- 

 kades och vann fotfäste i nordlanden, alt detta är allmänt 

 kända tilldragelser, om hvilka det dock, i sammanhang med 

 detta omdöme, är på sin plats att göra en erinran. 



Jag nämde Eddasånr/erna och det är dem jag något 

 närmare nu skall taga i skärskådande. Ty likasom arkeo- 

 login med tillhjälp af de så talrika jordfynden bevisat oss, 

 att hvad än vikingatiden var, ett torftighetens och råhetens 

 tidehvarf var den icke, likaså skola vi finna, om blott vi 

 lyssna till dessa samtida vittnens röst, dessa på folkets läp- 

 par fortplantade, i århundrade efter århundrade från fader till 

 son i arf gångna gamla sånger, att ett tänkande och bild- 

 samt, om ock oupplyst, gudar vördande och människor icke 

 fruktande släkte då bodde i norden. Enkla voro väl dess 



