224 



Men större och kanske mera oväntade anspråk än så stälde 

 folket på sin konung. Han skulle ej blott föra det till seger 

 i striden, han skulle äfven vara dess styresman i fredens 

 tid, dess rådgifvare och hjälpare vid många brydsamma till- 

 fällen samt därför iifven i kunskaper och vett stå framom 

 andra. Om Kon heter det, att han 



kunde runor, 

 eviglietsrunor 

 och åldersrunor; 

 mäktig var lian 

 att män bärga, 

 svärdsägg döfva 

 och svallande haf. 



Eåglalåt han lärde, 

 lågor kväfde, 

 smärtor söfde, 

 sorger läkte o. s. v. 



Mångsidigt var sålunda konungakallet, nästan patriarkaliskt, 

 tyckes det, och många äro därför äfven de benämningar, 

 som nytjas för att utmärka en herskare, bland hvilka blott 

 de tre må anföras: fijlkir d. ä. härföraren, stillir d. ä. styres- 

 mannen eller ordnaren och msi d. v. s. den vise. 



Genom börden med konungarna befryndade och näst 

 dem i anseende och makt både såsom vapenöfvade anförare 

 i krig och innehafvare af stora jordagods framstå höfdingarna 

 eller jarJarna, hvilken benämning redan i den nyss anförda 

 sången om Rig möter oss. Den jarl, som där skildras, hade 



gyllne hår, 

 röda kinder 

 och ögon, eldiga 

 som ormaunffai s ; 



han lärde sig att 



slunga spjut, 

 svinga lansar, 

 hetsa husndar, 

 rida hästar, 

 kämpa med svärd 

 och simma vågen 



