225 



Det är egentligen lian och hans ättemän, som framställas 

 såsom byteslystna krigare, såsom eröfrare och frikostiga 

 fördelare af rofvet. Jarl, heter det, 



red modig 



genom mörka skogar, 



öfver frostiga fjäll 



till fjärran högsal; 



slungade spjut, 



svang sköld, 



sprängde till häst 



med huggande svärd, 



vakte stridens brand, 



blodade fält 



och vann sig land. 



Men icke häller en Jarl fick vara främmande för vittra 

 idrotter. Om denne förtäljes, att Rig själf, den skapande 

 guden, lärde honom runor, ja, att lärjungen slutligen vardt 

 mästaren öfverlägsen, ty 



Jarl med Rig 

 om runor stred, 

 slugast var 

 och seger tog. 



Ringare än jarlarne voro, såsom vi af andra urkunder 

 veta, härsarne; med dottern till Härse gifte sig Jarl, men 

 för öfrigt nämnas deras ätter blott i sången om Hyndia i 

 förbigående. Dels jarlarne och härsarne själfve, dels deras 

 eUer konungarnas hof- och följemän åsyftas med de krigiska 

 benämningarna hragnar, rekkar, skatnar, kappar, alla bety- 

 dande hjältar eller kämpar och i Håvamål kollektivt samman- 

 fattade under benämningarna vlgdrått o: stridsfolk och salfolk 

 o: hus- eller hoffolk. Blott i den nyssanförda sången om 

 Hyndia, hvilken anses såsom den yngsta bland alla hithö- 

 rande, omnämnas bärsärkar, (hvilka för sitt raseri och sin 

 ondska tyckas hafva då redan varit illa ansedda), samt en 

 särskild H/vakt (veröung, hirö), som åtföljde konungarna 



I motsats till alla dessa framstå såsom en fredlig och 

 åkerbrukande folkklass de fria, själfägande odalbönderna 



15 



