226 



eller höldame, hvilken benämning dock i dessa sånger blott 

 ett par gånger förekommer. Karlar, karlaätt kallas de i 

 sången om Rig, och till utseendet voro de (ej annorlunda 

 än jarlarne) »rödlätte med tindrande ögon» och buro skuret 

 hår öfver pannan samt vårdadt skägg. Såsom de syssel- 

 sättningar, åt hvilka Kari egnade sig, namnes det, att han 



oxar tamde, 

 årder gjorde, 

 timrade hus 

 och höga lador, 

 gjorde kärror 

 och körde plog. 



Äfven hans fader och moder slöjdade. Då Rig besökte dem, 

 sysslade den förre med att tälja en väfbom och den senare 

 spann och stälde en väf i ordning. Det var denna samhälls- 

 klass, som utgjorde folkets flertal och egentliga kärna. Men 

 någon skarp gräns mellan den och härsarne, jarlarne m. fl. 

 kan dock icke uppdragas. Ty lika litet, som de högättade 

 männen uteslutande voro krigare, lika litet egnade sig bön- 

 derna endast och allenast åt fredens värf. 



Det lägsta lagret i samhället utgjordes af trälarne, 

 hvilka förrättade alt det gröfsta och tyngsta kroppsarbetet. 

 Dels till följd däraf, dels troligen ock emedan de ursprung- 

 ligen voro af en annan folkras, hade de ett helt annat ut- 

 seende än de friborna. I Rigsången heter det nämligen om 

 Träl, att han var »gråsvart i hyn», och vidare 



hade skrynkligt skinn 

 å skrumpna näfvar, 

 krökta knogar 

 och kartnaglar, 

 knöliga fingrar, 

 knotigt anlet, 

 lutande rygg 

 och långa hälar, 



och lika ful var äfven den landstrykerska, som han tog till 

 äkta. Hon kallades Trähnna och hade »ärriga fotsålor, sol- 



