227 



brända armar och platt näsa^. Om dem och deras afkom- 

 hngar förtäljer sången, att 



de lade gårdar, 

 gödde åkrar, 

 drefvo getter i vall, 

 hade svinafvel 

 och samkade torf; 

 blindo bastrep, 

 bördor redde, 

 drogo ris hem 

 dagen i ända. 



Dolskt och svekfullt var deras lynne, hvarför i Håvamål 

 varnas att sätta tro till en träl, som fick råda sig själf ; och 

 likasom klyftan mellan frie och ofrie i det jordiska sam- 

 hället var ofantlig, så skulle den icke ens genom döden 

 varda utjämnad, ty 



Odin eger jarlar, 



som med ära falla, 



men Tor eger trålars släkt, 



säges det i sången om Hårbard. 



Sådana voro i allmänna drag vikingatidens samhälle, 

 dess klasser och dessas förhållande inbördes. Och lag var 

 då såsom nu det starka band, som höll alt tillsammans. 

 Icke ens öfverguden Odin, Allfader själf, styrde enväldigt, 

 utan till tiufj, till allmän sammankomst begåfvo sig de mäk- 

 tige äser, alla de heliga gudar för att, sittande å domare- 

 säten, rådpläga öfver allmänna angelägenheter eller särskilda 

 brydsamma förhållanden. Så, när en jätte hade tillegnat 

 sig gudavärldens väldigaste vapen, Tors hammare; så, när 

 gudars och människors älskling, den Ijuse Balder, plågades 

 af onda drömmar, hvilka förkunnade honom hans stundande 

 ändalykt. I tidens begynnelse ordna de alt i samråd, och 

 när världsträdet skälfver, solen svartnar, jättevärlden gnyr 

 och dvärgarne stöna af ångest, då samlas gudarne för sista 

 gången till ting, ty Ragnarök är inne. Tinget var således 

 en rådplägande och lag.stiftande församling, men därjämte 



