228 



äfven en dömande och lagskipande. Hvar dag (heter det i 

 Grimnesmål) draga äserne till doms att sitta under Yggdrasils 

 ask. På tinget, dit äfven den fattige ride enligt Håvamåls 

 maning 



tvagen och mätt, 



fast han har kuapt med kläder, 



var det sed, att vänner och fränder efter förmåga under- 

 stödde den sakegandes talan; dock skulle (varnas i nyss- 

 nämda sång) ingen inbilla sig, att han därvid kunde räkna 

 på bistånd af enhvar, som nalkades honom med vänligt 

 leende på läpparna. Icke alla tvister sletos emellertid å 

 tinget, ty äfven förlikningsmän omtalas, hvilkas utslag man 

 lotvar underkasta sig (jfr sången om Hårbard 42 v.). Så- 

 ledes ett slags skiljenämd eller jury redan hos dessa vikin- 

 gar, som man plär föreställa sig så själfrådiga och obändiga! 

 Ej häller vordo dråpsaker hänskjutna till tinget, med mindre 

 målsegaren var villig att taga böter i försoning, ty blods- 

 hämden var en altför helig rättighet för att den skulle kun- 

 nat någon förmenas. Så säges redan i Völuspå, att Vidar 

 tager hämd för sin faders, Odins, död genom att dräpa 

 Fänrisulfven, och äfven i Grimnesmål betraktas samma hans 

 bragd såsom en akt af blodshämd. Så frågar Odin i Vägtams- 

 kvädet 



hvem skall hämd för dådet 



på Höd vinna 



och Balders bane 



å bål hafva? 



Då nu både Höd och Balder voro Odins egna söner, visar 

 denna hans fråga, huru oundgängligt blodshämdens utkräf- 

 vande ansågs vara äfven i sådana fall, där dråpet skett af 

 våda såsom här. Och att det sedan blir en tredje broder, 

 som öfvertager blodshämnarekallet, ådagalägger, att älven de 

 allra närmaste släktskapsband måste slitas, ifall denna den 

 heligaste af alla plikter med tvingande nödvändighet sådant 

 äskade. Dock kunde, såsom nämdt, dråp redan i dessa tider 

 försonas med böter, hvilket sedermera i de under kristna 



