229 



tiden nodskrifna älsta landskapslagarna införes såsom lag- 

 stadgande vid sidan af blodshämden, den man ej ens då 

 tilltrodde sig rätt att afskalTa. Men redan enligt framställ- 

 ningen i Völuspå kimde blodsbämnaren välja emellan dessa 

 båda slag af upprättelse, ocli att döma af ett ställe i Håva- 

 mål (livilket dock gifvit anledning till olika tolkningar), var 

 skoggång eller fredlösbet dråparens lott, därest ej böter mot- 

 togos. Äfven i detta afseende visa således landskapslagarna 

 tillbaka på sedvänjor i mycket äldre tid, likasom man också 

 af vissa egenheter i deras språk, nämligen alliteration och 

 talrika verslämningar, samt på hednisk kult tydande eds- 

 formulär trott sig hafva skäl till det antagandet, att åtmin- 

 stone de älsta bland dem i väsentliga delar voro gällande 

 långt före den tid, då de i skrift affattades. 



Rättstillståndet och de sedliga begreppen stå för öfrigt 

 (och isynnerhet där, hvarest de senare icke utvecklats och 

 förädlats af religionen) i närmaste beroende af de föreställ- 

 ningar, som utbildat sig angående det tillbörliga, det hedrande, 

 det nyttiga och dessas motsatser, hvarför jag skall i korthet 

 framställa hvad fornsångerna härom upplysa. Då möter oss 

 visserligen (i sången om Hårbard) det äfven i sagoliteraturen 

 förekommande ordstäfvet »eken hafver hvad hon af en an- 

 nan skafver», hvilket ju låter som ett erkännande af den 

 starkares rätt gentemot den svage och således tyckes stämma 

 väl öfverens med den allmänna föreställningen om vikinga- 

 sed. Men mycket skulle vi misstaga oss, om vi trodde detta 

 sannolikt oftast på skämt använda ordstäf uttrycka lefnads- 

 vishetens summa på den tiden. Tvärtom kunna vi anföra 

 mer än en varning mot öfvermod och maktmissbruk, som 

 tyder på helt annan uppfattning af rätt och heder. I Håvamål 

 t. ex. säges: 



Makt sin 



och myndighet 

 vet klok karl att kufva; 



bland fäjdstore kommen 



han finner nog, 

 att ingen är tapprast af alla. 



