230 



Och vidare 



till hån och löje 

 haf aldrig 

 värnlös vandrare eller främling. 



I sammanhang härmed står en maning att visa ålderdomen 

 vördnad (Håv. 134) och af ett ställe i Hårbardssången 

 framgår, att det ansågs nesligt att bära hand på en kvinna; 

 ja, om Frö säger en annan af gudarna, att han är bäst af 

 alla bålda kämpar, emedan han aldrig kommit någon kvinna 

 att gråta och ofta befriat fångar ur deras fjättrar (Ls. 37). 

 Vinningslystnad och girighet, som närmast hafva ett 

 uttryck i det ofvannämda ordspråket, samt snålhet förakta- 

 des, hvaremot gästfrihet och gifmildhet prisas såsom ädla 

 dygder, t. ex. (Håv. 48): 



En gifmild, modig 



man har det bäst, 

 sällan närer han sorg; 



men den fege 



fruktar för alt, 

 den girige ger sig för gåfvor. 



»Tag den torftige väl emot!» »Hell er, I gifmilde!» äro ma- 

 ningar i samma anda, stundom dock inmängda med på- 

 minnelser att ej slösa: 



Ej mycket må du 



en man gifva, 

 ofta köpes lof för det lilla. 



Blott med en kant af kakan 



och en klunk ur hornet 

 vann jag åt mig en vän. 



Ej häUer må man missbruka andras gästfrihet: 



ej är godt, att gäst 

 är ständigt på ett ställe; 



Ijuf varder led, 



som för länge kvar 

 på en annans bänkar bidar. 



