Zob 



föda, så äfven villebråd och fisk, och att det vid gästabud 

 gick rundligt till, får man veta till dömes ur Trymskvädet, 

 hvarest besjunges bland annat huru den till brud utklädda 

 dunderguden Tor ensam förtärde 



— — en oxe, 

 åtta laxai", 

 smårätter alla, 

 som kvinnor höfdes; 

 drack så ur 

 tre ämbar mjöd. 



Det är högst anmärkningsvärdt, att, så ofta i Eddan än 

 är tal om gästabud och välkomstgillen, seden att äta hästkött 

 på intet enda ställe omnämnes. Det är emellertid bevisligt, 

 att de hedniska nordboarna icke allenast ej försmådde häst- 

 kött, utan tvärtom därpå voro så begifna, att när kristen- 

 domen infördes på Island, sådant medgafs på alltinget blott 

 under det vilkor (bland andra) att hästkött fortfarande skulle 

 få förtäras. Och ur sagorna veta vi, att vid offergillen hä- 

 star slaktades till gudarnas ära och att deras kött därefter 

 förtärdes, ja, detta ansågs såsom något så väsenthgt hörande 

 till offrets hälgd, att, då den norske kristnade konungen 

 Håkan den gode icke kunde förmås att äta af hästköttet, 

 han af bönderna tvangs att åtminstone gapa öfver kitteln, 

 hvari det kokade, vid fara att annars mista både krona 

 och lif. 



Då någon förnämligare gäst var väntad och det förty, 

 skulle rustas till gille, plägade man hölja golf och bänkar 

 med halm, en sed, som vid vissa högtiders firande ännu i 

 aflägsnare bygder torde iakttagas. Men enligt Vägtams- 

 kvädet stodo bänkarna i Hals boning, när Balder ditväntades, 



bredda med ringar, 

 och de fagra sätena 

 flödande af guldt 



och i Valhall varsna (säges i sången om Grimne) de, som 

 draga till Odin, lätteligen hvilken sal de se, ty 



