241 



och emedan solen kallas > himmelens sköld». I grafvar från 

 vikingatiden äro sköldbucklor af järn ej sällsynta, men då 

 själfva sköldarna förmultnat, finna vi att de varit af trä, 

 läder eller dylikt. I sången om Hårbard namnes »strids- 

 fana», och att vikingarna begagnade fanor eller »märken», 

 som de också kallades, vet man med visshet äfven ur andra 

 källor. 



Hos ett så krigiskt folk, som på goda vapen satte ett 

 sådant värde, skulle naturligtvis smeden och hans yrke stå 

 i högt anseende. Gudarna själfva troddes därför hafva upp- 

 funnit konsten att smida, såsom i Völuspå säges: 



Aserne möttes 

 på Idavallen, 

 timrade höga 

 hof och altar, 

 bygde smeds-äsjor, 

 smidde guld, 

 hamrade tänger, 

 härdade värktyg. 



Dvärgarna ansågos vara de skickligaste bland alla sme- 

 der, och äfven sägnen om Völund smed, hvilken ligger till 

 grund för en af Eddans märkeligaste sånger och som är en 

 af de allmännast utbredda bland alla germanska folk, visar 

 hvilket högt värde man satte på smedens konstfärdighet. 

 Det var därför också företrädesvis han, som fick heta smed, 

 ty i nordens fornspråk betyder detta ord konstnär eller handt- 

 värkare i allmänhet och smida är synonymt med förfärdiga, 

 hvadan sådana uttryck som »smida hus», »smida skepp» 

 icke äro ovanliga. 



Särskilda byggmästare torde dock näppeligen hafva 

 gjort smeden hans anseende som den förnämste bland konst- 

 närer stridigt, ty på den tiden voro nog husen af enklaste 

 slag och skeppen äfvenså, ehuru senare omtalas knarrar- 

 smiöir eller skeppsbyggmästare. Skeppen voro nämligen 

 icke större än att de framdrefvos medels rodd, och åror 

 omtalas flerestädes i Eddans mytiska sånger, under det att 



16 



