242 



segel i dem alldeles icke nämnas. Att dock äfven sådana nyt- 

 jades redan i älsta tider, antydes af den bekanta myten om 

 Frös skepp, Skidbladne, och i Håvamål omtalas skeppsrår. 

 Af hjältekvädena framgår äfven att seglats och kryssnhig 

 voro väl bekanta. Det var sed att pryda framstammen med 

 ett gapande drakhufvud eller någon annan sinnebild i öfver- 

 ensstämmelse med den uppfattning af skeppen såsom lef- 

 vande varelser, hvilken också i Eddaspråket finner sitt uttryck 

 i sådana omskrifningar som vattenhäst, vågbock, brännings- 

 svin o. dyl, i följd hvaraf sedermera drakskepp eller »drakar» 

 blef en vanlig benämning på krigsskeppen. 



Det sades, att boningshusen voro af enklaste slag, utan 

 tvifvel alltid af trä, enär de stora skogarna erbjödo timmer 

 i öfverilöd och konsten att bränna tegel först långt senare 

 blef bekant i norden. De i en och annan aflägsnare bygd 

 ännu stundom anträffade ryggåsstugorna äro sannolikt i alt 

 väsentligt uppförda i enlighet med det i forntiden allmänt 

 brukliga byggnadssättet. Att döma af dem och i öfverens- 

 stämmelse med de antydningar fornsångerna lämna oss, voro 

 husen låga med hög takresning och innehöUo blott ett enda 

 stort rum, hvarför ordet salr betecknade såväl detta rum, 

 stugan eller salen, som äfven själfva byggnaden. Var salen 

 mycket stor, så uppbars taket utom af väggarna äfven a 

 två rader stödjepelare, parallela med långväggarna och jäm- 

 förliga med pelarraderna i våra äldre landskyrkor, som tiil 

 sin stil ej äro synnerligt afvikande. higången till det forn- 

 tida boningshuset var på ena kortväggen, skyddad genom 

 en utbygd förstugukvist, och fönstren eller fönstergluggarna 

 voro anbragta i taket. Spisel eller skorsten nytjades ej, 

 utan elden brann å själfva goltvet, som därför sannolikt be- 

 stod af hårdt tillstampad lera, och röken utgick genom en 

 öppning invid takåsen; något innan- eller mellantak förekom 

 nämligen icke. Gårdsplanen eller tunet, hvarå huset var 

 uppfördt, inneslöts af ett stängsel, försedt med en grind, 

 hvilken kunde fastlåsas. Så beskrifves i sången om Grimnc 

 den grind, som ledde till Valhall: 



