244 



klut å håret, 

 krage för barmen 

 duk på halsen 



och på axlarna >dvergar>, hvarmed troligen menas något 

 slags prydnader. Karls brud åter var iklädd getskinns kjortel 

 och bar hängande nycklar. Om Jarls moder säges, att hon 

 var iklädd en hiifva och bar 



smycke på barmen, 



blåsirad särk 



och släpande kjortel. 



Då Rig besökte henne, var hon sysselsatt med att stryka 

 linne och stärka (?) ärmar. Ur sagoliteraturen kunde dessa 

 torftiga uppgifter kompletteras, men det ligger utom mitt 

 ämne för närvarande. Likaså äro sångerna fattiga på skil- 

 dringar af de prydnader, som buros. Af kvinnosirater näm- 

 nas knapt andra än bröstsmycken (bland hvilka Fröjas stora 

 Brisingamen var det berömdaste) och ringar. Att sådana 

 buros äfven af män veta vi, och Irikostige stormän plägade 

 utdela bland sina anhängare ringar, hela eller sönderhuggna 

 i mindre bitar. Ty ej blott fingerringar begagnades, utan 

 äfven (såsom vi af fornfynden kunna se) mycket massiva 

 och tunga arm- och halsringar. Därjämte förvaras i museerna 

 flere andra slags dyrbara och delvis utomordentligt smak- 

 fullt arbetade smycken från denna tid. 



Att ett folk, bland hvilket skyldigheten att hämna mör- 

 dade fränder ansågs som den oeftergifligaste af alla plikter, 

 hyste höga begrepp om hälgden af blodsförvandtskapens och 

 särskildt familjens föreningsband, säger sig själft. Det kan 

 visserligen ur sagorna hopletas några bevis för att konungar 

 och andra själfrådiga män, som vågade sätta sig öfver de 

 af folkets rättsmedvetande hälgade sederna, lefvat i tve- eller 

 månggifte, men dylika enstaka undantagsfall ega ingen stor 

 betydelse och motväga ej det allmänna förhållande, som 

 äfven enligt Eddasångerna var rådande, nämligen att hvarje 

 man hade blott en hustru. Det anseende hon inom familjen 

 åtnjöt och den myndighet henne i hemmet tillerkändes framgå 



