245 



redan af den ofvan omtalade seden, att det var hon, som 

 omhänderhade nycklarna till husets förrådsrum och andra 

 förvaringsställen. Hon framställes såsom mannens förtrogna 

 rådgifvarinna, till hvars bedömande han hänskjuter äfven de 

 viktigaste företag. Så t. ex. frågar i sången om Vaftrudne 

 Odin sin gemål Frigg om råd, då han står i begrepp att 

 företaga den lifsfarliga färden till denne för sin visdom fröj- 

 dade jätte i afsikt att inlåta sig i täflan med honom; och i 

 Håvamål säger sångaren slutligen, att det viktigaste af alt hvad 

 han vet vill han ej anförtro åt någon annan än sin hustru 

 eller sin syster. Förhållandet mellan föräldrar och barn 

 tyckes hafva varit kärleksfullt, och i sist nämda sång säges, att 



minnesstenar sällan 

 stånda vid vägen, 

 om ej son rest dem åt fader. 



Barn namngåfvos med en ceremoni, som hade mycken 

 likhet med det kristna dopet, nämligen den så kallade vatten- 

 ösningen, hvilken enligt Rigsången var bruklig inom alla 

 samhällsklasser, bland trälarne ej mindre än bland de högst 

 uppsatte. Likaså var för alla den sista färden och förvand- 

 lingen lika anordnad, ehuru naturligtvis med större eller 

 mindre prakt. Ehuru talrika jordfynd utvisa, att de döde 

 under den period, som bär namnet den yngre järnåldern, 

 stundom brändes stundom begrofvos obrända och att åt- 

 minstone i Sverge båda dessa bruk funnos vid sidan af 

 hvarandra, omnämnes i Eddasångerna endast bränning å 

 bål och plägade då jämte den döde åtskilliga vapen, smycken 

 och andra dyrbarheter offras åt lågorna, ja, äfven husdjur 

 såsom hundar, hästar och falkar, samt till och med människor. 

 Men mera ärad än af sådan yttre prakt, huru storartad som 

 hälst, var dock den, som å bålet brändes, om han under 

 sin lifstid förvärfvat sig ett godt rykte, ty alt annat skall 

 förgås, säger Håvamål, men ett finnes, som aldrig dör, och 

 det är eftervärldens dom öfver den döde. 



