6 



fira den 25 dec, som i vesterlandet uppkom vid pass 

 år 350, i Orienten omkring 376, vann sedan hastigt insteg 

 och allmänt bifall, emedan meningarne om Kristi födelse- 

 dag derförinnan hade varit mycket delade, så att några 

 antogo den 6 januari, andra den 20 april, andra den 20 

 maj, andra den 8 november o. s. v. Man gladde sig åt att 

 slippa denna osäkerhet genom anförda slutledning. På 

 årstidens olämplighet för herdarnes nattvakt, synes ingen 

 den tiden hafva tänkt, åtminstone är ingen sådan anmärk- 

 ning känd före reformations-seklet. 



Den äldsta kristna kyrkans högtider voro ursprungli- 

 gen blott 3, nemligen påsk, pingst och epifania (den 6 jan.), 

 alla ansedda nästan lika betydelsefulla och firade med lika 

 djup andakt. Först sedan förföljelserna upphört, kyrkan 

 fått något lugn och kristendomen blifvit statsreligion, för- 

 ökades småningom högtidernas antal och deras betydelse 

 fixerades närmare; så tillkommo Kristi födelsedag, Marie 

 bebådelse, Johannes födelsedag, himmelsfärds dagen o. s. v. 

 Den tanken kan lätt uppstå att den tredje bland de stora 

 urgamla högtiderna hade bort gälla Kristi födelse, men så- 

 dant synes förhållandet dock icke ha varit; ty namnet ge- 

 nethlia, genethlion, dies natalis förekommer allsicke i det 

 gamla kyrkospråket föran ungefär i fjerde seklet. Epifa- 

 nie-festens betydelse fattades under tidernas lopp mycket 

 olika, i början troligen helt allmänt såsom en uppenbarelse- 

 fest; närmare tolkades epifania tu Kristu (apparitio, up- 

 penbarelse) såsom antydande: 1. Marie bebådelse eller 

 änglabudskapet om Guds sons menniskoblifvande, då ,, ordet 

 vardt kött och bodde ibland oss" (Joh. Ev. 1: 14), om fräls- 

 ningsverkets begynnelse; 2. Änglaskarans budskap åt her- 

 darne vid Betlehem om Kristi födelse julnatten; 3. Kristi 

 dop i Jordan, då rösten från himmelen förklarade honom 

 för den väntade Messias och han tillträdde sitt läroembete; 

 4. hednaverldens hyllning (genom de tre visa män) åt den 

 nyfödda Judarnes konung, till följe af den nya stjernans 

 uppgång öfver Betlehem. Alla dessa förklaringar öfver hög- 

 tiden gåfvos succesivt efter hvarandra, så att den fjerde och 



