Om himlahvalfvets skenbara afplattning. 



Af 

 A. Donner. 



Att den synliga hälften af himmelen icke förefaller oss 

 såsom ytan af en halfsfer utan något afplattad vid zenit, 

 samt att solen och månen tyckas oss vara större då de stå 

 invid horizonten, än när de befinna sig högre upp på him- 

 melen, hade redan af Cleomedes antecknats och för- 

 klaringar öfver denna föreställnings uppkomst uppstäldes 

 redan af Strabo och Ptolemceus samt senare af araben Alha- 

 zen. Under tidernas lopp hafva dessa hypoteser väl erhål- 

 lit kompletteringar och undergått mindre förändringar, men 

 i sina hufvuddrag hafva de dock förblifvit desamma. I sin 

 nuvarande form går den ena af dessa hypoteser ut derpå, 

 att vi skulle se stjärnafstånden förstorade vid horizonten 

 derigenom, att vi der — men ej vid zenit — kunna jäm- 

 föra dem med åt samma håll liggande föremål på jord- 

 ytan; den andra åter ser orsaken i dunsterne vid horizon- 

 ten, som låta oss skönja färre detaljer och försvaga ljuset. 

 Den förra tyckes dock svårligen kunna innebära en tillräcklig 

 förklaringsgi*und, i det att det förefaller oss, såsom om af- 

 ståndet emellan två stjärnor gradvis aftoge, medan dessa 

 röra sig från zenit till horizonten, under det att vi, vid fri 

 utsigt, lika litet hafva några föremål för jämförelse på en 

 höjd af 30° som vid zenit. Hvad den senare orsaken åter 

 angår, så torde väl dunsterna i atmosfären ej vara utan in- 

 verkan särskildt på bedömandet af solens och månens sken- 

 bära storlek; föga nog är den likväl tillräcklig att förklara 

 företeelsen i dess helhet. Särskildt beträffande stjärnorna 



