23 



samma form. som den verkligen har, utan förlägga dess vid 

 synranden liggande delar propositionsvis något närmare oss, 

 än de i sjefva verket ligga, så finnas förklaringen dertill 

 osökt i svårigheten för oss att noggrant uppskatta kilnader 

 emellan större afstånd. Härigenom synes oss den mulna 

 himmelen under en åtminstone nära sferoidisk form. 



Begynner derpå himlen klarna upp, så förlägger vår fö- 

 restälning de synliga delarne af himlahvalvet strax bortom 

 molnen. Vi gifva så den klarnande himmelen motsvarande 

 form som den mulna och hafva sedermera ej orsak att frångå 

 denna förestälning, medan himlen blir allt mera molnfri. 

 Tvärtom styrkas vi i densamma genom de här och der ännu 

 befintliga molnen ; de tyckas hopträngda emot horizonten, 

 såsom de ock jämt fördelade på en sferoidisk yta skulle sy- 

 nas göra det. — Äfven vid andra tillfällen, då endast en- 

 staka moln synas, bekräfta och upplifva deras rörelser och 

 utseende denna uppfattning af himlen såsom afplattad. 



Himmelens afplattning är ej alltid likastor; den blir 

 desto större, ju närmare jordytan molnen ligga. I allmän- 

 het följer äfven vår föreställning härom någorlunda verkliga 

 förhållandet. Gestalten hos den fullständigt molnfria him- 

 len måste komma närmast den form, en med högt upp be- 

 lägna fina cirrusmoln beströdd himmel synes oss hafva eller 

 vara ett slags gränsvärde för formen hos den med allt högre 

 upp belägna och tunnare moln öfverdragna. 



Utaf intresse för afgörandet om den möjliga sanningen 

 af denna hypotes vore att erfara, huru himmelen synes för 

 innevånarne i de trakter af jorden, der molnen äro sällsynta. 

 Dervid bör dock endast iunevånarenes egen uppfattning råd- 

 frågas, icke den hos européer, som besöka dessa trakter 

 och hvilka föra med sig det under deras lifs tidigaste år 

 bildade åskådningssättet. 



