143 



samhällslifvet, utgaf öfverdomaren Sir William Jones i 

 Kalkutta den engelska öfversättningen af ett indiskt drama, 

 (Jakuntala, hvilket i viss mon tycktes bekräfta de nya lärorna 

 om menniskans ursprungliga själsadel. Dikten mottogs med 

 sällspord hänförelse i Europa; allbekant är Göthes öfver- 

 drifna epigram: 



Vill till ett enda du fatta vårens doftande blommor, 

 Höstens mognade frukt, allt som har skönhet, behag, 



Vill du med ett namn beteckna himlen och jorden, 

 Nämner Qakuntala jag, allt allt rym mes deri. 



Men äfven andra dikter från denna okända verld gjor- 

 des småningom genom öfversättningar bekanta för det bil- 

 dade vesterlandet, episka och lyriska, filosofiska lärodikter 

 och hymner från en aflägsen forntid, många återspeglande 

 den oskuldsfulla naiva verldsåskådning, efter hvilken man 

 trängtade. Och liksom språkforskningen trodde sig i san- 

 skrit hafva upptäckt de europeiska folkens uräldsta tungo- 

 mål, så förmodade Schlegel (Uber die sprache und weisheit der 

 Inder, 1808) och många med honom, att Indernas och öfver- 

 hufvud Orientens heliga skrifter innehölle en förborgad vis- 

 het, ur hvilken man nu endast behöfde ösa för att förklara 

 tillvarelsens gåta. Ehuru bägge foro vilse i denna uppfatt- 

 ning, har dock språkforskningen gjort ofantliga framsteg 

 genom kännedomen om sanskrit, och Indernas omfattande 

 litteratur lemnar på alla områden, utom historiens som to- 

 talt saknas, en brokig bild af det mångskiftande indiska 

 lifvet, mera åskådlig än många andra folks. 



Hos Inderna beherrskas all andlig verksamhet af fan- 

 tasin, hela deras kulturarbete säger en författare (Scherr) 

 förvandlade sig derföre till poesi, hvars formella utbildning 

 står utan exempel. Intet annat språk kan derföre i vers- 

 måttens antal och konstrika mångfald mäta sig med san- 

 skrit. Men äfven innehållet fyller Inderns panteistiska verlds- 

 åskådning med en rikedom och glödande färgprakt, som 

 vida öfverträffar naturens yppighet. Hänförd af förvillel- 

 sen (Mäyä), utvecklade Bråhma eller uranden verlden 

 uiA sig sjelf, hon är sålunda blott ett sken, en drömbild, i 



