147 



hvilkas grubblande äfveu finner sitt uttryck i dikten. Hvad 

 som vid första ögonkastet slår oss med förvåning, är dock 

 att hela denna till sitt yttre så främmande verld i sitt kän- 

 slolif står på modernare botten än grekernas och romarnes. 

 Det är medeltidens kärleksdyrkan, omplanterad i söderns 

 yppiga rosengårdar och framträdande än med sinligt glö- 

 dande färger, än smältande bort i toner af den vekaste 

 innerlighet och finhet i känsla. I sina bästa representanter 

 tilltala dessa dikter ej blott fordringarna hos den mest rör- 

 liga fantasi, utan äfven ett renare sinne. Men detta gäller 

 äfven uteslutande de främsta skapelserna af det indiska dra- 

 mat. I andra stötes den moraliska känslan tillbaka af 

 den skarpa motsatsen mellan indernas rättsuppfattning och 

 vesterlandets. Månggifte är en erkänd institution, upp- 

 tagen i alla de redaktioner af Manus lagar som vi känna» 

 och svartsjukan hos en drottning, riktad mot en flicka i hen- 

 nes följe, lugnas då hon får veta, att den nya rivalen är 

 af kunglig börd och denna upptages bland gemålernas antal. 

 Ofverhufvud får man icke använda måttstocken af våra mora- 

 liska förutsättningar vid bedömandet af den indiska poe- 

 sin, liksom ej heller det indiska dramat tillfredställer de 

 moderna fordringarna på en med omutlig konseqvens, af gifna 

 karakterer beroende utveckling af handlingen. Vi sakna 

 derföre dramats egentliga driffjäder, den sjelfständigt hand- 

 lande karakteren, och hafva egentligen att skaffa med opera 

 messiga eller melodramatiska sångstycken, afspeglande ödets 

 underbara skickelser, ödets, 



som leker med menniskovnas lefnad, 



likt vindeD, hvilken bringar de på lotusbladet 



fallna vattendropparna i dallring. 



Då allt i sinneverlden blott är bländverk, ett oväsent- 

 ligt vexlande sken af den eviga urgrunden, i högre och lä- 

 gre grader underkastade hvarandra och förut bestämda, kan 

 det ej blifva fråga om karakter i egentlig mening. Den in- 

 diska naturen underordnar sig ofverhufvud en högre viljas 

 ledning, en god, en vis, en konung, till ernående af högsta 



