148 



makt och salighet för endast tålmodig botöfning, och 

 med denna kan botgöraren tränga sig in till och med i In- 

 dras himmel. Men till ersättning breder diktaren ut för oss 

 sinneverldens alla herrligheter, börjande med en naturskild- 

 ring som af ingen annan poesi öfverträffats. 



Månen, örternas herre, 



sjunker mot vesterns berg, 

 Bak moi-gonrodnadens ljusning 



sol stiger opp. 

 Som stjerneparet på himlen : 



i samma stund som den ena 

 Sjunker, den andra går upp, 



så är lagen fur lif och för död. 



På samma sätt genomgår diktaren hela skalan af men- 

 niskans innersta känslor, från högsta kraft och lidelse till 

 den vekaste ömhet och finkänsla. Öfverensstämmande med 

 inderns lifsåskådning är härvid, att intet stycke kan erhålla 

 en tragisk utgång. Då begreppet om en moralisk karakter 

 som kämpar mot oblida makter och ännu i sin undergång 

 höjer sitt menniskovärde segrande öfver dessa, icke upp- 

 gått för inderns liksom för den grekiska konstnärns med- 

 vetande, blir dramat en bild af vänligt stämda gudamak- 

 ters ingripande i menniskornas öden eller en kedja af hän- 

 delser, hvari den jordiska kärleken utgör medelpunkten och 

 lycksalighetens mål. Vid det lösare sammanhang som häri- 

 genom uppstår kan det ej förundra, att stycket, sedan 

 man ,, älskat, lidit, intrigerat, skrattat och klagat" sju, åtta 

 till och med tio akter igenom, äntligen slutar med allmän 

 glädje och munterhet. Det är en romantik i andan af me- 

 deltidens mest utvecklade kvinnodyrkan. Men om det hö- 

 gre tragiska elementet sålunda är uteslutet från den indiska 

 dramatiken, rör sig skådespelet så mycket friare inom det 

 husliga och offentliga lifvets tillfälliga vexlingar. Borgerliga 

 dramer och lustspel, hjeltesagor och mystiska idyller från en 

 oskuldfull forntid, då gudar och menniskor hafva umgänge 

 med hvarandra, locka till sig uppmärksamheten hos en pub- 

 lik, som sjelffallet på grund af språket alltid måste 



