150 



natt härstamma, förliknas vid strömmarna som samlas i 

 hafvet, och der hvarje talande söker bekräfta sin åsigt ge- 

 nom öfverflödande citater ur diktsamlingar eller heliga skrif- 

 ter. Uppfattningen af dramats natur är klar och medveten. 

 I Mälati Mädhava frågar teaterdirektören hvilka egenska- 

 per man fordrar hos ett drama och denne svarar : grundlig 

 utveckling af olika lidelser, höghet i karakteren, ädelt ut- 

 tryck af begären, en öfverraskande fabel och fintbildadt ut- 

 tryckssätt. På ett annat ställe säger han, att en fruktbar 

 inbillningskaft, rikedom och välljad i uttryckssättet äro tec- 

 ken på lärdom och snille. 



Bland alla kända dramer är Mrcchakatika eller ler- 

 vagnen af konung Qudraka det älsta, sannolikt härstam- 

 mande från andra årh. efter Kr. Äfven utan prologens hän- 

 syftning på föregående dramförfattare, utgör stycket sjelft en 

 förutsättning om ganska långt hunnen dramatisk utveckling. 

 Enligt Windisch (Uber das drama Mrcchakatika und die 

 Krshnalegende. Verh. d. sächs. Ges. der Wissenwschaften , 

 Leipzig 1886 s. 439 — 79) innehåller detta drama uppenbart 

 motiver ur Krshnalegenden och detta icke blott hvad styc- 

 kets erotiska del beträffar, utan äfven med hänsyn till den 

 politiska bakgrund på hvilken detsamma hvilar. Med femte 

 akten är nemligen det vanliga ur det borgerliga lifvet hem- 

 tade komedithemat slut, sedan såsom hos Plautus och Te- 

 rentius de älskande funnit hvarandra, men skalden har på 

 friaste sätt härmed förbundit det gamla legendstoffet som 

 återspeglar samhällets allmänna tillstånd samt gudarnes led- 

 ning af menniskornas öden, hvarigenom det hela vuxit ut till 

 10 akter. Handlingen väcker ett fängslande intresse genom 

 författarens stora uppfinningsförmåga och fyndighet. Den 

 fattige, men högsinte brahmanen Cärudatta anklagas inför 

 domstol och dömes efter en mängd skenbart mot honom ta- 

 lande vitnesbörd om mord till döden, från hvilken han en- 

 dast i sista ögonblicket, då bödeln af medlidande fördröjer 

 afrättningen, räddas af sin älskarinna, som man trott honom 

 hafva mördat. Att dennas innerliga hängifvenhet gör henne 

 värdig att blifva hans andra gemål, medan den första som 



