152 



känsla och fantasins rikedom. Utom tre större episka dik- 

 ter, Raghuvansa, Kurnärasambhava och Nalodaya, i hvilka 

 han dock ej lyckats fullständigt frigöra sig från ett förkonstladt 

 maner, tillhöra honom den lyriska diktcykeln Ritusamhära eller 

 årstidernas församling, samt den måhända själfullaste af alla 

 indiska dikter, den utmärkta elegin Meghaduta eller rnolu- 

 budet, som förbinder den finaste naturuppfattning med in- 

 nerlig känsla. Mest kända äro dock hans skådespel Vi- 

 krama-Urvac,i och Qakuntalä, af hvilka det sistnämda i In- 

 dien ställes främst bland alla poetiska skapelser, då man 

 naturligtvis undantar de heliga Vedas. Föremålet för den 

 förra är hafsnymfen (apsara) Urvals kärlek till konung Pu- 

 ruravas, dervid hennes förvandling till en vinranka ger an- 

 ledning till de mest glänsande naturskildringar och sånger af 

 underbart smältande välljud såsom följande : 



Hör milda rösters ljud i skyn, 

 Som klaga att sin vän de mist, 

 Hafsnymlerna vid himlens bryn 

 De samlas der hon syntes sist. 

 Så svanens sorgsna stämma ljöd 

 Med klagan öfver flodens våg 

 Då solens milda morgonglöd 

 På röda lotus-blomman såg. 



Men är Urvacj ett melodiskt sångspel i yppig blomster- 

 gård, så bjuder Qakuntalä på frisk skogsdoft från eremitlif- 

 vet i skogen. Bägge hvila de på mytisk bakgrund och 

 bära' derigenom mera ideel prägel. Qakuntala, dotter till 

 nymfen Menaka och kung Vigvamitra, vexer upp i eremiten 

 Kanvas heliga lund, dit kung Dushyanta kommer under en 

 jagt. De förälska sig i hvarandra och ingå s. k. gandharva- 

 äktenskap, dervid kungen vid nödtvungen afresa lemnar 

 henne sin ring som igenkänningstecken. Då hon i sin lycka 

 glömmer att visa en vandrande pilgrim den skyldiga vörd- 

 naden, blir hon af denne förbannad. ,,Han skall glömma 

 dig, likasom en drucken glömmer hvad han nyligen talat." 

 Med rörande värme är derefter tecknad Qakuntalas af- 

 sked från sitt barndomshem; hon kommer till hofvet, men 



