Akkadiskan, Sumeriskan och Mediskan. 



Af 



O. Donner. 



Det älsta kilskriftspråket, bäraren af dea ursprungliga 

 kultur, ur hvilken både den semitiska och den persiska se- 

 nare utvecklat sig, synes röna många växlande tydningsför- 

 sök i det enskilda, innan det lyckas forskningen att vinna 

 full klarhet rörande dess natur och lagar. För sex år sedan 

 redogjorde undertecknad inför societeten för ett större ar- 

 bete af F. Lenormant: „La langue primitive de la Chaldée 

 et les idiomes Touraniens^, ett arbete som af flera framståen- 

 de forskare med stort beröm lofordades, och jag påpekade 

 dervid de öfverensstämmelser i det kaldeiska språkets byg- 

 nad, hvilka syntes förefinnas med de altaiska språken. Den 

 nyaste kilskriftforskingen läser tecknen annorlunda och der- 

 med blir äfven grundvalen för den språkliga betraktelsen 

 nödvändigtvis en annan. 



För oss var den af flera forskare påstådda slägtskapen 

 mellan Akkadiskan och de Altaiska språken af främsta in- 

 tresse. I detta afseende erbjöd visserligen verbalbildningeu 

 i det förra betydande svårigheter, i det densamma var pröe- 

 positiv eller betecknade personbegreppet genom pronomi- 

 nalformer stälda framför verbstammen. Denna bildning var 

 likväl ej den enda och anses numera af senare uppkomst, 

 medan i det äldre akkadiska språket rådde postposition 

 eller pronominal formernas fogande efter verbalbegreppet. 

 Öfverhufvud vitnade språkets hela natur om ett stadium af 

 agglutinätion stående på öfvergång från eller åtminstone nära 

 ^tt tillstånd af satsdelarnes formela isolering, hvarföre nå- 

 got afgörande bevisningsmedel mot möjligheten af en ur- 

 sprunglig slägtskap i verbernas böjningssätt ej förelåg. Men 

 väl blef härigenom klart, att om ursprunglig slägtskap 



